ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 500/1784/26
18 червня 2026 року	м.Тернопіль	

Тернопільський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Грицюка Р.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Тернопільській області, у якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність ГУ ДПС у Тернопільській області щодо нерозгляду скарги позивача;
- визнати протиправною бездіяльність Державної податкової служби України щодо неприйняття рішення за скаргою та протиправною відмову у застосуванні п.56.9 ПК України; 
- визнати скаргу позивача від 19.12.2025 такою, що задоволена відповідно до п.56.9 Податкового кодексу України;
- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення: №817261-2408-1918-UА461040030000060956 (2024 рік) - на суму 83,84 грн; №817260-2408-1918 UA61040030000060956 (2025 рік) - на суму 93,91 грн; №817262-2408-1918-UА61040030000060956 (2023 рік) - на суму 92,35 грн; 
- зобов`язати контролюючий орган внести відповідні зміни до інтегрованої картки платника податків;
- визнати за позивачем право на пільгу щодо звільнення від сплати земельного податку відповідно до положень підпункту 281.1.3 пункту 281.1 статті 281 Податкового кодексу України.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що подана позивачем скарга не була належним чином опрацьована в системі контролюючих органів, а її нерозгляд став наслідком протиправних дій та бездіяльності відповідачів. Незважаючи на це, ДПС України дійшла висновку про відсутність підстав для застосування пункту 56.9 Податкового кодексу України, посилаючись виключно на акт відсутності реєстрації скарги. Така позиція є протиправною, оскільки закон не ставить застосування зазначеної норми у залежність від внутрішніх процедур контролюючого органу. Станом на момент звернення до суду рішення за скаргою не прийнято, позивач не отримала жодного рішення по суті, відсутні будь-які докази розгляду скарги контролюючим органом вищого рівня, права позивача не відновлені.
Ухвалою суду від 30.03.2026 позовну заяву було залишено без руху та надано строк, достатній для усунення недоліків позовної заяви, із зазначенням способу їх усунення. Недоліки позовної заяви усунуто позивачем у строк, встановлений судом.
Ухвалою суду від 15.04.2026 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Ухвалою суду від 28.04.2026 витребувано у ГУ ДПС в Тернопільській області належним чином засвідчені: копії податкових повідомлень-рішень №817261-2408-1918-UA61040030000060956 на суму 83,84 грн та №817262-2408-1918-UA61040030000060956 на суму 92,35 грн та докази направлення їх позивачу.
Ухвалою суду від 28.04.2026 у задоволенні клопотання Головного управління ДПС у Тернопільській області про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області, Державної податкової служби України відмовлено.
Відповідно до спільної позиції Головного управління ДПС у Тернопільській області та ДПС України, наведеної у відзиві на позовну заяву, відповідачі вимоги заперечують та зазначають, що відповідно до проведеної звірки на підставі заяви позивача від 11.11.2025 і наявної податкової інформації, зібраної у відповідності до статті 72 ПК України (довідка Надрічнянського старостинського округу Бережанської міської ради №65 від 01.11.2025), встановлено що на території Бережанської ТГ у селі Надрічне з 14.08.2020 у користуванні ОСОБА_1 перебувають: 
- дві земельні ділянки по 0,25 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд; 
- одна земельна ділянка площею 0,51 га. з цільовим призначенням для ведення ОСГ не більше як 2 га ; 
- чотири земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва: площею 0,7149 га з 05.08.2015; площею 0,7145 га з 05.08.2015; площею 0,2216 га з 25.10.2016; площею 0,2198 на з 25.10.2016. 
Зазначені ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного с/г виробниц. (зем. частка-пай) ОСОБА_1 передані в оренду ТОВ «Крона» (код ЄДРПОУ 31274076). Відповідно, контролюючим органом надано пільгу (06) власники та землекористувачi, за умови передачi в оренду платнику єдиного податку четвертої групи (згідно пункту 281.3 статті 281 ПКУ). 
За результатами проведеної звірки правильності нарахування та сплати земельного податку, з урахуванням пункту 286.5 статті 286 ПК України, скасовані нарахування за земельні ділянки (2023-2025 роки) (01.03) для ведення ОСГ (сіножаті) 0,12 га; (01.03) для ведення ОСГ (багаторічні насадження) - 0,2 га; (01.03) для ведення ОСГ не більше як 2 га - 0,64 га, а саме: 
податкове повідомлення-рішення від 26.05.2025 №577462-2408-1918 UA61040030000060956 за ділянку 0,2 га цільовим призначенням для ведення ОСГ (багаторічні насадження) - 61,13 грн, 
податкове повідомлення-рішення від 26.05.2025 №577458-2408-1918 UA61040030000060956 за ділянку 0,12 га цільовим призначенням для ведення ОСГ (сіножаті)-8,38 грн, 
податкове повідомлення-рішення від 26.05.2025 №577459-2408-1918 UA61040030000060956 за ділянку 0,64 га цільовим призначенням для ведення ОСГ не більше як 2 га-117,84 грн, 
податкове повідомлення-рішення від 24.04.2024 №533272-2408-1918 UA61040030000060956-за ділянку 0,2 га цільовим призначенням для ведення ОСГ (багаторічні насадження) га - 54,58 грн, 
податкове повідомлення-рішення від 24.04.2024 №533268-2408-1918 UA61040030000060956 за ділянку 0,12 га цільовим призначенням для ведення ОСГ (сіножаті) -7,48 грн, 
податкове повідомлення-рішення від 24.04.2024 №533270-2408-1918 UA61040030000060956 за ділянку 0,64 га цільовим призначенням для ведення ОСГ не більше як 2 га - 105,22 грн, 
податкове повідомлення-рішення від 29.06.2023 №640687-2408-1918 UA61040030000060956 за ділянку 0,2 га. цільовим призначенням для ведення ОСГ (багаторічні насадження) - 16,78 грн, 
податкове повідомлення-рішення від 29.06.2023 № 640685-2408-1918 UA61040030000060956 за ділянку 0,12 га. цільовим призначенням для ведення ОСГ (сіножаті) - 8,33 грн, 
податкове повідомлення-рішення від 29.06.2023 №640683-2408-1918 UA61040030000060956 за ділянку 0,64 га цільовим призначенням для ведення ОСГ не більше як 2 га - 115,89 грн.
На підставі вищевказаного, з урахуванням наявної інформації, сформовано нові податкові повідомлення-рішення за податковий (звітний) період 2023-2025 років: податкове повідомлення-рішення від 02.12.2025 № 817262-2408-1918 UA61040030000060956 (2023 рік) за земельну ділянку 0,51 га (01.03) для ведення ОСГ не більш як 2 га - 92,35 грн, податкове повідомлення-рішення від 02.12.2025 № 817261-2408-1918 UA61040030000060956 (2024 рік) за земельну ділянку 0,51 га (01.03) для ведення ОСГ не більш як 2 га - 83,84 грн, податкове повідомлення-рішення від 02.12.2025 № 817260-2408-1918 UA61040030000060956 (2025 рік) за земельну ділянку 0,51 га (01.03) для ведення ОСГ не більш як 2 га - 93,91 грн
Сформовані податкові повідомлення-рішення надіслані платнику в порядку визначеному статтею 42 ПК України та вручені ОСОБА_1 09.12.2025. 
Податкове повідомлення-рішення за 2023 рік №817262-2408-1918-UA61040030000060956 від 02.12.2025 на суму 92,35 грн винесено за земельну ділянку з цільовим призначенням « 01.03 для ведення ОСГ не більше як 2 га» площею 0,51 га, яка розташована в с. Надрічне. 
Податкове повідомлення-рішення за 2024 рік №817261-2408-1918- UA61040030000060956 від 02.12.2025 на суму 83,84 грн винесено за земельну ділянку з цільовим призначенням « 01.03 для ведення ОСГ не більше як 2 га» площею 0,51 га, яка розташована в с. Надрічне. 
Податкове повідомлення-рішення за 2025 рік №817260-2408-1918 UA61040030000060956 від 02.12.2025 на суму 93,91 грн винесено за земельну ділянку з цільовим призначенням « 01.03 для ведення ОСГ не більше як 2 га» площею 0,51 га, яка розташована в с. Надрічне.
У відзиві відповідачі просять у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області, Державної податкової служби України відмовити у повному обсязі.
Представником позивача подано відповідь на відзив, у якому просить визнати доводи відповідачів такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та нормам законодавства.
Відповідачами подано заперечення на відповідь на відзив, в якому просять у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області, Державної податкової служби України відмовити у повному обсязі.
Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить наступних висновків.
Як слідує із пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою з інвалідністю третьої групи.
Відповідно до довідки Надрічнянського старостинського округу Бережанської міської ради №65 від 01.11.2025 у користуванні ОСОБА_1 перебувають: дві земельні ділянки по 0,25 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд; одна земельна ділянка площею 0,51 га для ведення особистого селянського господарства. 
За земельну ділянку площею 0,51 га для ведення особистого селянського господарства 02.12.2025 ГУ ДПС у Тернопільській області прийняло податкові повідомлення-рішення:
за 2023 рік №817262-2408-1918-UA61040030000060956 від 02.12.2025 на суму 92,35 грн; 
за 2024 рік №817261-2408-1918-UA61040030000060956 від 02.12.2025 на суму 83,84 грн;
за 2025 рік №817260-2408-1918 UA61040030000060956 від 02.12.2025 на суму 93,91 грн.
Сформовані податкові повідомлення-рішення надіслані платнику в порядку, визначеному статтею 42 ПК України та вручені ОСОБА_1 09.12.2025, що підтверджується квитанцією про відправлення АТ "Укрпошта".
Не погоджуючись із зазначеними рішеннями 16.12.2025 позивач подала скаргу до Державної податкової служби України, яку фактично надіслано до ГУ ДПС у Тернопільській області. 19.12.2025 зазначена скарга отримана ГУ ДПС у Тернопільській області, що підтверджується трекінгом відправлення АТ "Укрпошта".
30.12.2025 позивач звернулася за допомогою електронної пошти до ГУ ДПС у Тернопільській області із запитом про надання інформації щодо дати направлення скарги до ДПС України, реєстраційного номера вихідної кореспонденції та способу направлення. 
У відповідь контролюючий орган розглянув запит та сформував лист від 05.01.2026, у якому повідомив про те, що листом ГУ ДПС у Тернопільській області від 04.12.2025 №25341/6/19-00-24-02-05 на звернення ОСОБА_1 контролюючим органом надано вичерпну відповідь щодо порядку нарахування плати за землю. Водночас, відповідно до п.56.1 ст.56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.
07.01.2026 позивач повторно звернулася до ГУ ДПС у Тернопільській області із запитом, в якому повідомила, що у відповіді ГУ ДПС у Тернопільській області на запит позивача від 30.12.2025 про надання інформації щодо направлення скарги, поданої 16 грудня 2025 року до Державної податкової служби України через ГУ ДПС у Тернопільській області у порядку статті 56 Податкового кодексу України не надано відповіді по суті поставлених питань. Зокрема, у листі відсутня інформація про дату направлення скарги до Державної податкової служби України; реєстраційний номер вихідної кореспонденції; спосіб направлення скарги.
20.01.2026 ГУ ДПС у Тернопільський області повідомидо, що листами від 04.12.2025 №25341/6/19-00-24-02-05 та від 05.01.2026 №5/3ПІ/ 19-00-24-025 контролюючим органом надано роз`яснення щодо порядку нарахування плати за землю, проведеної звірки та перерахунку по земельному податку, підстав звільнення від сплати податку за земельні ділянки та порядку подання скарги у разі якщо платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених законами України. Виходячи із наведеного вище, контролюючий орган зазначає, що надіслав роз`яснення щодо порядку подання скарги.
27.01.2026 позивач звернулася безпосередньо до ДПС України із заявою про порушення процедури адміністративного оскарження, бездіяльність контролюючого органу та застосування пункту 56.9 Податкового кодексу України.
26.02.2026 ДПС України розглянула звернення ОСОБА_1 від 27.01.2026 та листом №4967/6/99-00-06-02-02-06 повідомила про те, що відповідно до наданого ГУ ДПС у Тернопільській області пенсійного посвідчення (серія НОМЕР_1 ) ОСОБА_1 є особою з інвалідністю третьої групи. Згідно із пунктом 281.1 статті 281 ПК України від сплати земельного податку звільняються особи з інвалідністю першої і другої групи, фізичні особи, які виховують трьох і більше дітей віком до 18 років, пенсіонери (за віком), ветерани війни та особи, на яких поширюється дія Закону України від 22.10.1993 №3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (зі змінами), та фізичні особи, визнані законом особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Право на пільгу по земельному податку за земельні ділянки, визначені у пункті 281.2 статті 281 Кодексу, надається фізичній особі на підставі документів, що посвідчують таке право. Пільги із земельного податку для осіб з інвалідністю третьої групи ПК України не передбачено.
Також зазначає, що до ГУ ДПС у Тернопільській області надійшла скарга на податкові повідомлення-рішення від 02.12.2025 (вх. ГУ ДПС у Тернопільській області від 19.12.2025 №82460/6). Ця скарга, беручи до уваги вимоги пункту 56.5 статті 56 ПК України, прийнята ГУ ДПС у Тернопільській області до відома як повідомлення про подання ОСОБА_1 скарги до ДПС України, а таке повідомлення не передбачає перенаправлення скарги до ДПС України.
Позивач із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями та діями контролюючих органів щодо неналежного розгляду скарги не погодилася, звернулася до суду із адміністративним позовом про визнання таких дій протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.
Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на таке.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відповідно до яких завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Щодо позовних вимог про визнання протиправним і скасування податкових повідомлень-рішень від 02.12.2025 №817261-2408-1918-UА461040030000060956, №817260-2408-1918-UA61040030000060956, №817262-2408-1918-UА61040030000060956 суд зазначає таке.
Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відповідно до пункту 6.1 статті 6 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VІ (далі - ПК України) податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.
Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України визначено, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Відповідно до підпункту 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XIII цього Кодексу).
Згідно із підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Останні ж, як визначає зміст підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК України, це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності.
Об`єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності (ст. 270 ПК України).
За приписами пункту 287.1 статті 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Статтею 281 ПК України встановлені пільги щодо сплати земельного податку для фізичних осіб. Так, від сплати податку звільняються:
281.1.1. особи з інвалідністю першої і другої групи;
281.1.2. фізичні особи, які виховують трьох і більше дітей віком до 18 років;
281.1.3. пенсіонери (за віком);
281.1.4. ветерани війни та особи, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";
281.1.5. фізичні особи, визнані законом особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення (п. 287.5 статті 287 ПК України).
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі Закон №1058-IV).
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 1058-IV в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 
- пенсія за віком; 
- пенсія по інвалідності; 
- пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є пенсіонером по інвалідності 3 групи і народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відтак, досягла віку 60 років ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто на час винесення спірних ППР, а також до настання податкового періоду, який охоплено спірними податковими повідомленнями - рішеннями від 02.12.2025. Разом із тим, відповідач заперечує право на податкову пільгу позивачки з підстав призначення їй пенсії по інвалідності, а не за віком, як це передбачено п. 281.1.3. ст. 281 ПК України.
Основні засади державної політики щодо ветеранів праці, інших громадян похилого віку визначається Законом України "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні" (далі Закон №3721-XII), який спрямований на формування в суспільстві гуманного, шанобливого ставлення до них і забезпечення їх активного довголіття. Закон гарантує ветеранам праці та громадянам похилого віку рівні з іншими громадянами можливості в економічній, соціальній, політичній сферах, сприятливі умови для повноцінного способу життя.
Відповідно до ст. 2 Закону №3721-XII громадяни похилого віку користуються всіма соціально-економічними і особистими правами і свободами, закріпленими Конституцією України, іншими законодавчими актами. Дискримінація громадян похилого віку в галузі праці, охорони здоров`я, соціального забезпечення, користування житлом та в інших сферах забороняється, а посадові особи, які порушують ці гарантії, притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством. Законодавством України встановлюється необхідний рівень гарантій прав громадян похилого віку в усіх сферах життя суспільства.
Громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також особи, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилося не більш як півтора року.
Відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років.
Згідно із ст. 32 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особи, яким установлено інвалідність після досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, мають право на пенсію по інвалідності за наявності страхового стажу, зазначеного в абзаці першому частини першої статті 26 цього Закону.
Відтак, після досягнення особою пенсійного віку отримання пенсії по інвалідності, а не за віком, є її правом і обмеження у користуванні гарантованими законом іншими соціальними правами і пільгами з цих підстав суперечитиме Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» і є непропорційним втручанням у право володіння майном.
Так, відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи, а будь-які привілеї чи обмеження за ознакою інвалідності забороняються.
Стаття 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» визначає дискримінацію як ситуацію, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками, зокрема інвалідності, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Отже, на переконання суду, фізичні особи, які вийшли на пенсію не за віком, а по інвалідності, після досягнення ними пенсійного віку, мають право на пільгу щодо сплати земельного податку за земельні ділянки, що належать їм на праві приватної власності (за винятком земельних паїв), а протилежне свідчило би про невиправдане і непропорційне втручання у право володіння за відсутності обґрунтованої мети задоволення суспільного, публічного інтересу та об`єктивної необхідності обмеження такого права у формі суспільного, публічного, загального інтересу. 
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. 
«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
Непропорційне втручання у право — це ситуація, коли дії держави, її органів або третіх осіб порушують принцип справедливого балансу. Це означає, що особа несе надмірний індивідуальний тягар, а суспільний інтерес не виправдовує завданої їй шкоди. При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. 
Відтак, у цій справі суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у частині визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень від 02.12.2025. Аналогічні висновки викладені у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2022 у справі № 640/30796/21.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання контролюючого органу внести зміни до інтегрованої картки платника податків суд зазначає таке.
Відповідно до підпункту 19-1.1.10 пункту 19-1.1 статті 19-1 Податкового кодексу України до функцій контролюючого органу зокрема входить забезпечення ведення обліку податків, зборів, платежів.
Пунктом 63.11 статті 63 Податкового кодексу України встановлено, що контролюючі органи забезпечують достовірність даних про платників податків в Єдиному банку даних про платників податків - юридичних осіб та Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, реєстрі платників податку на додану вартість, реєстрі неприбуткових організацій та інших реєстрах, що формуються та ведуться контролюючими органами згідно з цим Кодексом, їх захист від несанкціонованого доступу, оновлення, архівування та відновлення даних.
Пунктом 63.12 статті 63 Податкового кодексу України передбачено, що інформація, що збирається, використовується та формується контролюючими органами у зв`язку з обліком платників податків, вноситься до інформаційних баз даних.
Оперативний облік податків і зборів, митних та інших платежів до бюджету, єдиного внеску здійснюється органами ДПС в інформаційній системі органів ДПС згідно із Порядком ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12.01.2021 № 5.
За змістом зазначеного наказу, з метою обліку нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску органами ДПС відкриваються інтегровані картки платників за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися такими платниками.
Інтегрована картка платника - це форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу та включає перелік показників підсистем інформаційної системи органів ДПС, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та цільовими фондами. Інтегрована картка платника містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника податків з бюджетами та цільовими фондами за відповідним видом платежу.
Облік нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску відображається в інтегрованій картці платника окремими обліковими операціями в хронологічному порядку. При цьому кожна операція фіксується в окремому рядку із зазначенням виду операції та дати її проведення. Інформаційна система органів ДПС після відображення облікової операції забезпечує автоматичне проведення в інтегрованій картці платника розрахункових операцій.
Відповідальними за достовірність відображення в інформаційній системі органів ДПС первинних показників є працівники структурних підрозділів органів ДПС за напрямами роботи. Контроль достовірності первинних показників за податками і зборами, митними та іншими платежами до бюджетів та єдиним внеском здійснюється керівниками структурних підрозділів органів ДПС за напрямами роботи. Загальний контроль за достовірністю відображення в інтегрованій картці платника облікових показників забезпечується підрозділом, який здійснює облік платежів та інших надходжень.
Оскільки облік нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску відображається в інтегрованій картці платника, то на переконання суду матеріально-правовий інтерес платника податків полягає в тому, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом, реальну структуру податкових вигод та податкових зобов`язань платника податків.
Отже, відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу, щоб відомості інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан.
Після скасування податкового повідомлення-рішення (ППР) податковий орган зобов`язаний внести відповідні коригування до інтегрованої картки платника (ІКП) та видалити суму безпідставно нарахованого зобов`язання. Відповідні зміни вносяться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, або за рішенням органу ДПС вищого рівня.
Згідно із частинами другою та шостою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Як роз`яснено Рішенням Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року №6-зп, частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.
У Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дано визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес». Зокрема, зазначено, що у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова) означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Тобто обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.
Гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Отже, суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.
Відтак, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи щодо особа дійсно має місце факт порушення права, свободи чи інтересу, та це право, свобода або інтерес порушені відповідачем. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.
Таким чином, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду; порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально вираженого права чи інтересу особи, яка стверджує про їх порушення; вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача; під час розгляду кожної справи суд повинен встановити, чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання адміністративного судочинства.
Вищенаведені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, що міститься у постанові від 10 квітня 2012 року у справі № 21-1115во10, та Верховного Суду, викладеною у постановах від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18, від 20 лютого 2019 року у справі № 522/3665/17, від 29 грудня 2020 року у справі № 140/2630/18, від 3 грудня 2021 року у справі № 369/7844/17, від 14 лютого 2022 року у справі № 200/9772/18-a та від 28 липня 2022 року у справі № 640/31850/20.
Суд також враховує, що поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) до тлумачення поняття «спір про право».
Зокрема, відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.
ЄСПЛ, зокрема у рішеннях «Georgiadis v. Greece» (заява № 21522/93, пункт 34), «Ferrazzini v. Italy» (заява № 44759/98, пункт 30), «Benthem v. the Netherlands» (заява № 8848/80, пункт 32), зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті, незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
Аналогічний правовий висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 8 травня 2018 року у справі № 9901/386/18, та Верховним Судом у постановах від 4 липня 2018 року у справі № 367/4883/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 539/1699/17, від 11 серпня 2021 року у справі № 480/8472/20 та від 15 вересня 2021 року у справі № 742/3070/18.
За таких обставин у суду відсутні підстави вважати, що права позивача в частині внесення змін до інтегрованої картки платника податків будуть порушені в майбутньому після набрання цим рішенням законної сили, а тому вимога про зобов`язання відповідача внести зміни до інтегрованої картки платника податків є передчасною та задоволенню не підлягає.
Щодо позовних вимог про визнання протиправними бездіяльність ГУ ДПС у Тернопільській області щодо нерозгляду скарги позивача, бездіяльність Державної податкової служби України щодо неприйняття рішення за скаргою та визнання протиправною відмову у застосуванні п.56.9 ПК України, визнання скарги позивача від 19.12.2025 такою, що задоволена відповідно до п.56.9 Податкового кодексу України, суд зазначає таке.
Відповідно до ст.12 Закону України від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільним процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, Кодексом адміністративного судочинства України, Законами України «Про судоустрій і статус суддів», «Про доступ до судових рішень», «Про запобігання корупції», «Про виконавче провадження», «Про адміністративну процедуру». Якщо вирішення питань, порушених у заявах (клопотаннях) і скаргах громадян, належить до предмета регулювання Закону України «Про адміністративну процедуру», вони розглядаються у порядку, встановленому зазначеним Законом України.
Відповідно до Закону України «Про адміністративну процедуру» від 17 лютого 2022 року № 2073-IX (далі - Закон № 2073) адміністративний орган розглядає і вирішує справи, віднесені до його відання законом (предметна компетенція) (ч.1 ст.21 Закону № 2073). Відповідно до ч.1 ст.44 Закону № 2073-IX у разі якщо вирішення порушених у заяві питань не належить до компетенції адміністративного органу, що її отримав, заява невідкладно, а за наявності обґрунтованих причин - не пізніше п`яти робочих днів, надсилається за належністю до іншого адміністративного органу для розгляду по суті, про що в той самий день письмово повідомляється заявник. У такому разі днем подання заяви вважається день отримання заяви компетентним адміністративним органом.
Стаття 45 Закону України «Про адміністративну процедуру» передбачає, що не підлягає розгляду:
1) анонімна заява (заява, із змісту якої неможливо встановити особу заявника);
2) повторна заява (заява, подана до того самого адміністративного органу тим самим заявником з того самого питання), за умови що попередня заява була вирішена по суті, крім випадку зміни істотних для вирішення справи обставин (умов);
3) заява, в якій порушено питання, яке станом на день подання заяви до адміністративного органу розглядається судом або щодо якого ухвалено судове рішення про відмову в задоволенні вимог заявника, крім випадків зміни істотних для вирішення справи обставин (умов);
4) заява, що стосується суспільних відносин, на які не поширюється дія цього Закону;
5) заява, в якій не викладено зміст вимоги заявника, вжито ненормативну лексику та/або образливі висловлювання;
6) заява, що містить заклики, спрямовані на ліквідацію незалежності України, зміну конституційного ладу насильницьким шляхом, порушення суверенітету і територіальної цілісності держави, підрив її безпеки, незаконне захоплення державної влади, пропаганду війни, насильства, на розпалювання міжетнічної, расової, релігійної ворожнечі, посягання на права і свободи людини, здоров`я населення.
Рішення про відмову у прийнятті заяви до розгляду у випадках, передбачених пунктами 2-6 частини першої цієї статті, приймає посадова особа адміністративного органу, яка розглядає справу, про що невідкладно повідомляється особа, яка подала заяву.
Адміністративний орган зобов`язаний обґрунтувати адміністративний акт, якщо той може негативно вплинути на особу. У такому акті має бути мотивувальна частина, що дає можливість особі зрозуміти підстави та причини прийняття саме такого рішення. Письмовий адміністративний акт складається зі вступної, мотивувальної, резолютивної та заключної частин. Мотивувальна частина пояснює, чому саме таке рішення прийнято (детальні вимоги є у ст. 72 Закону № 2073-IX). Коли йдеться про сприяючі (позитивні) акти, то мотивування викладати не потрібно. І навпаки, для обтяжуючих (негативних) актів мотивування обов`язкове (https://api.par.in.ua/uploads/progress_report/file_uk/30/2022.pdf).
Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки, що викладені у постановах Верховного Суду. Згідно частини 5 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, що застосовують у діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Відповідно до ч.4 ст.6 Закону України «Про адміністративну процедуру» висновки про застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх адміністративних органів, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання протиправним та скасування індивідуального акта у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення (висновки ВС у справі №825/2328/16). Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття (висновки ВС у справі №813/1790/18).
Суд наголошує, що не розгляд контролюючим органом скарги позивача та не надсилання такої за компетентністю до ДПС України суперечить ст. 44 Закону №2073 та свідчить про протиправну бездіяльність, оскільки за результатами розгляду звернення має бути прийняте відповідне рішення — про задоволення або про відмову у задоволенні скарги.
Суд вказує на те, що навіть подання скарги до ГУ ДПС у Тернопільській області, при адресуванні такої до ДПС України, за умови чіткого волевиявлення особи, є належним зверненням, а відмова у його розгляді з формальних підстав або залишення без розгляду через нескерування до уповноваженого органу є проявом надмірного формалізму та протиправної бездіяльності ГУ ДПС у Тернопільській області.
Такий підхід суперечить принципам верховенства права, пропорційності та належного врядування, а також призводить до необґрунтованого обмеження права особи на адміністративне оскарження.
Визначені Законом України «Про адміністративну процедуру» принципи добросовісності та розсудливості корелюються насамперед з п.5 та п.6 частини 2 ст. 2 КАС України як критеріями для оцінки правомірності рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до ч.2 ст.1 Конвенції Ради Європи про доступ до офіційних документів під поняттям «офіційні документи» розуміється будь-яка інформація, записана у будь-якій формі, складена або отримана, та яка перебуває у розпорядженні державних органів. Конвенція Ради Європи про доступ до офіційних документів передбачає, що державний орган сприяє заявнику, наскільки це практично можливо, ідентифікувати запитуваний офіційний документ (ч.1 ст.5).
Позивач 16.12.2025 подала адресовану Державній податковій службі України скаргу, яку надіслала до ГУ ДПС у Тернопільській області. 19.12.2025 зазначена скарга отримана ГУ ДПС у Тернопільській області, що підтверджується трекінгом відправлення АТ "Укрпошта", однак залишена без розгляду.
30.12.2025 позивач звернулася до ГУ ДПС у Тернопільській області із запитом про надання інформації щодо дати направлення скарги до ДПС України, реєстраційного номера вихідної кореспонденції та способу направлення. 
У відповідь контролюючий орган розглянув запит та сформував лист від 05.01.2026, у якому повідомив, що листом ГУ ДПС у Тернопільській області від 04.12.2025 №25341/6/19-00-24-02-05 на звернення ОСОБА_1 надано вичерпну відповідь щодо порядку нарахування плати за землю. 
07.01.2026 позивач повторно звернулася до ГУ ДПС у Тернопільській області із запитом, в якому повідомила, що у відповіді ГУ ДПС у Тернопільській області на запит позивача від 30.12.2025 про надання інформації щодо направлення скарги, поданої 16 грудня 2025 року до Державної податкової служби України через ГУ ДПС у Тернопільській області у порядку статті 56 Податкового кодексу України, не надано відповіді по суті поставлених питань. Зокрема, у листі від 05.01.2026 відсутня інформація про дату направлення скарги до Державної податкової служби України; реєстраційний номер вихідної кореспонденції; спосіб направлення скарги.
20.01.2026 ГУ ДПС у Тернопільський області повідомидо, що листами від 04.12.2025 №25341/6/19-00-24-02-05 та від 05.01.2026 №5/3ПІ/ 19-00-24-025 контролюючим органом надано роз`яснення щодо порядку нарахування плати за землю, проведеної звірки та перерахунку по земельному податку, підстав звільнення від сплати податку за земельні ділянки та порядку подання скарги у разі якщо платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених законами України. Виходячи із наведеного вище, контролюючий орган зазначає, що надіслав роз`яснення щодо порядку подання скарги.
27.01.2026 позивач звернулася безпосередньо до ДПС України із заявою про порушення процедури адміністративного оскарження, бездіяльність контролюючого органу та застосування пункту 56.9 Податкового кодексу України.
26.02.2026 ДПС України розглянула звернення ОСОБА_1 від 27.01.2026 та листом №4967/6/99-00-06-02-02-06 повідомила про те, що відповідно до наданого ГУ ДПС у Тернопільській області пенсійного посвідчення (серія НОМЕР_1 ) ОСОБА_1 є особою з інвалідністю третьої групи. Пільги із земельного податку для осіб з інвалідністю третьої групи ПК України не передбачено. Також зазначає, що до ГУ ДПС у Тернопільській області надійшла скарга на податкові повідомлення-рішення від 02.12.2025 (вх. ГУ ДПС у Тернопільській області від 19.12.2025 №82460/6). Ця скарга, беручи до уваги вимоги пункту 56.5 статті 56 ПК України, прийнята ГУ ДПС у Тернопільській області до відома як повідомлення про подання ОСОБА_1 скарги до ДПС України, а таке повідомлення не передбачає перенаправлення скарги до ДПС України.
Отже, оскільки в діях контролюючого органу наявні порушення процедури розгляду скарги позивачки під час адміністративного оскарження, що свідчить про позбавлення позивачки права на адміністративне оскарження, а також права на отримання відповідного мотивованого рішення за результатами розгляду її скарги, суд зазначає таке.
Згідно із п. 56.15. ст. 56 ПК України скарга, подана із дотриманням строків, визначених пунктом 56.3 цієї статті, зупиняє виконання платником податків грошових зобов`язань, визначених у податковому повідомленні-рішенні (рішенні), на строк від дня подання такої скарги до контролюючого органу до дня закінчення процедури адміністративного оскарження.
Протягом зазначеного строку податкові вимоги з податку, що оскаржується, не надсилаються, а сума грошового зобов`язання, що оскаржується, вважається неузгодженою.
З огляду на те, що позивачем подано скаргу на податкові повідомлення – рішення у строк встановлений ПК України, суми грошового зобов`язання за вказаними податковими повідомленнями-рішеннями залишались неузгодженими. Таким чином, сукупний аналіз наведених норм законодавства та обставин справи доводить, що процедура адміністративного оскарження за вказаними податковими повідомленнями-рішеннями не була завершена.
При обранні способу захисту під час розгляду цієї позовної вимоги слушним видається правовий висновок, сформульований Верховним Судом у постанові від 17.02.2020 у справі №820/1961/18, відповідно до якого вихід за межі позовних вимог можливий за таких умов:
лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача;
повний захист прав позивача неможливий у спосіб, про який він просить; повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав;
вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.
Ще один значущий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 29.12.2020 у справі №120/3054/19-а, в якій Суд зазначає, що принцип диспозитивності в адміністративному процесі має своє специфічне змістовне наповнення, що пов`язано з публічно-правовим характером адміністративного позову та активною участю суду в процесі розгляду адміністративних справ, тому адміністративний суд може і зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів.
Відтак, суд при вирішенні позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльністю ГУ ДПС у Тернопільській області щодо нерозгляду скарги позивача вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог і обрати спосіб захисту у виді визнання протиправною бездіяльністю ГУ ДПС у Тернопільській області щодо неправлення скарги ОСОБА_1 від 16.12.2025 за предметою юрисдикцією до ДПС України відповідно до ч.1 ст. 44 Закону України “Про адміністративну процедуру”.
Суд оцінює критично доводи позивачки щодо визнання протиправною бездіяльності Державної податкової служби України у частині неприйняття рішення за скаргою та протиправною відмову у застосуванні п.56.9 ПК України, оскільки до ДПС України скарга позивачки від 16.12.2025 через протиправну бездіяльність ГУ ДПС у Тернопільській області не надходила, що не корелює відповідний обов`язок ДПС України розпочати адміністративне провадження. Так, матеріалами справи не доведено отримання ДПС України скарги позивачки у розумінні Порядку оформлення і подання скарг платниками податків та іншими особами та їх розгляду контролюючими органами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 21.10.2015 № 916. 
На звернення позивачки про порушення процедури адміністративного оскарження, бездіяльність контролюючого органу та застосування пункту 56.9 Податкового кодексу України від 27.01.2026 відповідач ДПС України надав відповідь від 26.02.2026 №4967/6/99-00-06-02-02-06, яка у межах цієї справи позивачкою не оскаржується. Отже, в діях ДПС України відсутні ознаки протиправної бездіяльності, а тому позовні вимоги до задоволення у цій частині не підлягають.
Щодо позовної вимоги про визнання скарги позивачки від 19.12.2025 такою, що задоволена відповідно до п.56.9 Податкового кодексу України, та визнання права на податкову пільгу суд виходить з таких міркувань. 
Принцип диспозитивності передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд; формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Принцип диспозитивності передбачає розгляд судом справи в межах позовних вимог і підстав позову, визначених особою, яка звернулася за захистом до суду; вихід суду за межі позовних вимог процесуальний закон допускає як виняток у разі, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічноправових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, і таких вихід обґрунтований (мотивований) судом у рішенні.
Адміністративний суд, використовуючи всі надані йому процесуальним законом повноваження, з урахуванням фактичних обставин справи та положень законодавства, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав позивача, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій з боку відповідача – суб`єкта владних повноважень; ефективний спосіб захисту повинен забезпечити негайне поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам, призводити до потрібних (бажаних) позивачу результатів (наслідків); ухвалення судами рішень, які безпосередньо не призводять до необхідних змін в обсязі прав позивача або не гарантують забезпечення можливого примусового виконання судового рішення, не відповідає змісту цього поняття. Із питанням щодо забезпечення ефективності судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві безпосередньо пов`язане питання щодо меж розгляду судами позовних вимог, апеляційної чи касаційної скарг, зокрема, право суду самостійно, з виходом за межі позовних вимог або вимог апеляційної чи касаційної скарг, застосовувати найбільш ефективний за даних обставин спосіб захисту прав позивача.
У цій справі суд вважає ефективним способом захисту порушених прав позивачки є визнання протиправними і скасування спірних податкових повідомлень-рішень, а визнання скарги позивачки такою, що задоволена, не є ефективним способом захисту порушених прав, адже не призведе до їх відновлення, як і інші способи захисту - як-то зобов`язання відповідача розглянути таку скаргу та прийняти відповідне рішення.
Суд також зазначає, що податкові пільги та підстави їх надання встановлюються виключно законами (зокрема Податковим кодексом України) та рішеннями органів місцевого самоврядування, а не судовими рішеннями. Суди не створюють та не встановлюють пільг, а лише виступають інструментом для захисту прав та забезпечення їх застосування у випадках, коли особа відповідає всім закріпленим в законі критеріям. Податкові пільги є формою втілення однієї з базових функцій податків – регулюючої, тоді як процес встановлення та надання податкових пільг служить інструментом державного податкового регулювання у практичній діяльності уповноважених державних органів. Важливою характеристикою податкового права є його динамізм, що виражається в інтенсифікації правового регулювання через формування нових правових категорій і правових інститутів.
До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка правильності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), до прийнятих або вчинених при здійсненні ними владних управлінських функцій.
Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 5 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Таким чином, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у наявності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Таким чином, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду; порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально вираженого права чи інтересу особи, яка стверджує про їх порушення; вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача; під час розгляду кожної справи суд повинен встановити, чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання адміністративного судочинства.
Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах, а тому встановлена судом відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту є підставою для прийняття рішення про відмову у позові. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 12.05.2021 у справі № 640/11938/20, від 24.10.2024 у справі № 160/3200/20.
Відтак, з наведених мотивів щодо неефективності обраного способу захисту суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про визнання скарги такою, що задоволена відповідно до п.56.9 Податкового кодексу України, а також у визнанні за позивачкою права на пільгу щодо звільнення від сплати земельного податку відповідно до положень підпункту 281.1.3 пункту 281.1 статті 281 Податкового кодексу України як заявленої вимоги на майбутнє. 
Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частина 3 статті 139 КАС України вказує, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Оскільки судом задоволено одну позовну вимогу немайнового і одну позовну вимогу майнового характеру, на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Тернопільській області підлягає стягненню судовий збір у сумі 2662,40 грн.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у Тернопільській області щодо не направлення скарги ОСОБА_1 від 16.12.2025 за предметною юрисдикцією для розгляду до ДПС України відповідно до ч.1 ст. 44 Закону України “Про адміністративну процедуру”.
Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Тернопільській області від 02.12.2025 №817261-2408-1918-UА61040030000060956 на суму 83,84 грн; №817262-2408-1918-UA61040030000060956 на суму 92,35 грн; №817260-2408-1918-UА61040030000060956 на суму 93,91 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 сплачений за подання позовної заяви у цій справі судовий збір на суму 2661,40 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повне судове рішення складено 18 червня 2026 року.
Реквізити учасників справи:
позивач:
- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ); 
відповідач:
- Головне управління ДПС у Тернопільській області (місцезнаходження: вул. Білецька, 1, м. Тернопіль, Тернопільський р-н, Тернопільська обл., 46003, код ЄДРПОУ 44143637).
- Державна податкова служба України (місцезнаходження: пл. Львівська, 8, м. Київ, 04053 код ЄДРПОУ 43005393). 

Головуючий суддя Грицюк Р.П.