ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 червня 2026 року
м. Київ
справа № 309/1768/20
провадження № 61-5135св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі - Верховний Суд):головуючого - Крата В. І., суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. (суддя-доповідач) 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Лукачко Іван Йосипович,
на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 23 січня 2024 року у складі судді Волощук О. Я. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року у складі колегії суддів:Джуги С. Д., Кожух О. А., Собослоя Г. Г.
у справі 
за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (далі - позивачки)
до 
відповідачів:  ОСОБА_3 , Хустської міської ради (далі - відповідачі),
третя особа - Головне управління Держгеокадастру в Закарпатській області,
про визнання недійсним та скасування рішення, визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку,
ухвалив постанову про таке:
I. Вступ
1. У липні 2020 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів за участю третьої особи, у якому з урахуванням заяви про зміну позовних вимог просили визнати недійсним та скасувати рішення, визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку.
2. Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив.
3. Апеляційний суд рішення суду першої інстанції змінив в частині правового обґрунтування.
4. Позивачі оскаржили судові рішення в касаційному порядку. Підставою касаційного оскарження вказали відсутність висновку Верховного Суду щодо зазначеного у касаційній скарзі питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
5. Оскаржувані судові рішення переглядаються в межах, передбачених статтею 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), у зв`язку із чим Верховний Суд вирішує питання права, а не факту.
ІІ. Короткий зміст позовних вимог
6. Позов обґрунтований так:
- позивачки є сусідніми землекористувачами відповідача ОСОБА_3 ;
-  ОСОБА_1 07 грудня 2015 року відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом за реєстровим номером № 10225 успадкувала житловий будинок АДРЕСА_1 та межі земельної ділянки для обслуговування зазначеного житлового будинку, визначені генеральним планом 1954 року, становлять 0,063 га;
- у червні 2020 року ОСОБА_1 під час виготовлення документів на право власності на земельну ділянку стало відомо про існування державного акта на право приватної власності відповідача ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,052 га для обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_2 ;
- зі змісту державного акта ОСОБА_1 дізналася, що ОСОБА_3 , оформлюючи документи у 1997-2002 роках, самовільно розширив межі своєї земельної ділянки, внаслідок чого площі сусідніх земельних ділянок зменшилися;
- оскільки конфігурація земельної ділянки ОСОБА_3 змінена, ОСОБА_1 не може оформити право власності на належну їй земельну ділянку у зв`язку з тим, що фактично площа її земельної ділянки становить 0,0545 га, хоча відповідно до документації їй повинно належати 0,0603 га;
-  ОСОБА_2 13 жовтня 2000 року успадкувала 1/3 житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серії АВН № 209130. Площа та межі земельної ділянки для обслуговування вищезазначеного житлового будинку, визначені генеральним планом 1954 року, становлять 0,0277 га;
-  ОСОБА_2 також не знала про існування державного акта, виданого ОСОБА_3 , оскільки останній не погоджував межі земельної ділянки з її батьком, який був власником будинку станом на 1997 рік - момент видачі рішення про передачу земельної ділянки;
- при проведенні контрольних обмірів земельних ділянок на АДРЕСА_1 було виявлено факт зміщення меж, що спричинило зменшення фактичного використання земельної ділянки на АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_2 , до 1,82 м при тому, що згідно генерального плану ширина повинна становити 2,40 м;
- позивачки успадкували житлові будинки із земельними ділянками для обслуговування цих будинків, однак внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3 площі належних їм земельних ділянок зменшені, у зв`язку з чим вони вже тривалий час не мають можливості належним чином користуватися земельними ділянками;
- пізніше позивачки дізналися, що 24 грудня 1997 року виконавчий комітет Хустської міської ради народних депутатів прийняв рішення № 430 про передачу ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки площею 0,052 га, чим порушив їхні права, оскільки самовільно збільшив площу земельної ділянки відповідача за рахунок площі земельних ділянок сусідніх землекористувачів;
- рішення виконавчого комітету Хустської міської ради народних депутатів № 430 приймалось без відома позивачок, ніхто не узгоджував з ними межі земельних ділянок, більше того на період 1997 року вже було рішення Хустського районного народного суду, яким встановлено порушення ОСОБА_3 меж земельної ділянки та зобов`язано перенести огорожу.
7. З огляду на викладене, враховуючи заяву про зміну позовних вимог, позивачки просили суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Хустської міської ради народних депутатів від 24 грудня 1997 року № 430 про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,052 га ОСОБА_3 ;
- визнати недійсним та скасувати державний акт серії ІІІ-ЗК № 007110 на право приватної власності на землю площею 0,052 га, виданий на ім`я ОСОБА_3 16 січня 2002 року. 
ІII. Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
8. Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 23 січня 2024 року у задоволенні позову відмовлено. Судові витрати покладено на позивачок.
9. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з такого:
- позивачки набули право власності на житлові будинки у порядку спадкування за законом 13 грудня 2000 року ( ОСОБА_2 ) та 07 грудня 2015 року ( ОСОБА_1 ). Їх спадкодавці не набули право власності на земельні ділянки, цільове призначення яких для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Лише у процесі виготовлення правоустановчих документів на будівлі позивачкам стало відомо про розміри земельних ділянок, прилеглих до цих будівель;
- позивачки пропустили позовну давність, а клопотання про її поновлення не заявили;
- оцінивши встановлені в судовому засіданні докази, враховуючи те, що заявлені позивачками позовні вимоги спростовуються матеріалами справи, то такі вимоги задоволенню не підлягають.
ІV. Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
10. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року апеляційну скаргу позивачок задоволено частково, рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 23 січня 2024 року змінено в частині правового обґрунтування, резолютивну частину рішення залишено без змін.
11. Постанова апеляційного суду мотивована так:
- доводи позивачок про те, що прийняттям рішення від 24 грудня 1997 року про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_3 та видачею йому державного акта на право приватної власності на землю, порушуються їхні законні права, оскільки відповідачем розширена площа його земельної ділянки за рахунок їхніх земельних ділянок, площі та межі яких визначені генеральним планом 1954 року, ґрунтуються на припущеннях;
- матеріали справи не містять правовстановлюючих документів на земельні ділянки за адресами: АДРЕСА_1 , а також інших письмових документів, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування у цій справі;
- за життя батьки позивачок (спадкодавці) не оспорювали правомірність передачі ОСОБА_3 у власність земельної ділянки у розмірі і в межах, які вказані в державному акті на право приватної власності на земельну ділянку, виданого 16 січня 2002 року;
- позивачки відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК не подали належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували, що оспорюваним рішенням та виданим ОСОБА_3 державним актом порушуються їхні законні права на земельні ділянки;
- суд першої інстанції відмовив у заявленому позові з тих підстав, що позивачки пропустили позовну давність, однак при цьому не врахував, що позовну давність суд застосовує лише у разі встановлення наявності порушеного права позивача, за захистом якого він звернувся до суду;
- оскільки у цій справі позивачки не довели порушення їх права, за захистом якого вони звернулися до суду, у заявленому позові необхідно відмовити за безпідставністю та недоведеністю заявлених вимог.
V. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи осіб, які її подали 
12. У касаційній скарзі представник позивачок - адвокат Лукачко І. Й. просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
13. Касаційна скарга обґрунтована так:
- земельні ділянки позивачок і відповідача ОСОБА_3 були закріплені в натурі згідно з генеральним планом забудови кварталу № 51, затвердженим рішенням виконавчого комітету Хустської міської ради народних депутатів від 05 червня 1954 року № 178. Такий план був єдиним офіційним документом, що визначав межі забудови та розміри ділянок;
-  ОСОБА_3 був використаний незатверджений план 1974 року, який істотно змінював конфігурацію наданої йому раніше земельної ділянки;
- на підставі саме цього плану 1974 року (який не є затвердженим органом влади і був створений у зв`язку з будівництвом відповідачем нового житла) ОСОБА_3 отримав рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність, що призвело до часткового накладення його земельної ділянки на ділянки позивачок;
- водночас, жодного рішення, який би скасовував чинне рішення 1954 року або змінював межі затвердженого генерального плану, не існує;
- державний акт на право власності на земельну ділянку міг бути складений лише після відновлення меж у натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками за затвердженою технічною документацією. Відсутність такої документації у матеріалах справи свідчить про істотне порушення порядку оформлення права власності відповідача;
- позивачки є спадкоємцями землекористувачів, яким було надано право користування земельними ділянками відповідно до рішення виконавчого комітету Хустської міської ради народних депутатів від 05 червня 1954 року № 178. На відповідних земельних ділянках розташовані індивідуальні житлові будинки, що належать позивачкам на праві приватної власності;
- на підтвердження законності права користування земельними ділянками в установлених межах позивачки надали витребувані архівні матеріали;
- 29 грудня 1999 року виконавчий комітет Хустської міської ради народних депутатів видав рішення № 582 про передачу у власність земельної ділянки площею 0,063 га матері ОСОБА_1 , яка на той час була власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ;
- оформити право власності на вказані земельні ділянки у межах їх первісних розмірів наразі неможливо, оскільки у 2002 році ОСОБА_3 отримав державний акт (без кадастрового номера) на земельну ділянку площею 0,052 га, що перевищує фактичну площу у розмірі 0,0466 га, закріплену за відповідним домоволодінням згідно з архівними матеріалами;
- правові підстави для оформлення права власності ОСОБА_3 у більшому розмірі, ніж передбачено чинним на той час рішенням органу місцевого самоврядування, відсутні, що свідчить про самовільне розширення меж за рахунок сусідських земельних ділянок;
- згідно з висновком експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз Закарпатського відділення від 21 листопада 2023 року земельна ділянка площею 0,052 га, яка розташована на АДРЕСА_4 , частково сформована за рахунок земельної ділянки ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), архівні відомості про яку містяться у графічних матеріалах генерального плану 1954 року;
- ще у 1977 році спадкодавці ОСОБА_2 зверталися до суду за захистом свого права у зв`язку з порушенням меж користування земельною ділянкою з боку відповідача. Судове рішення з цього питання було ухвалене на їхню користь, однак так і не виконане ОСОБА_3 ;
- межі земельних ділянок погоджені не були, про що свідчить факт наявності підпису в акті погодження меж земельних ділянок батьком ОСОБА_1 , який на дату його підписання вже помер;
- на момент оформлення правовстановлюючих документів на будинки позивачки не мали і не могли мати інформації про наявність державного акта на право власності на земельну ділянку у ОСОБА_3 . Слід звернути увагу, що ОСОБА_2 оформила спадщину ще у 2000 році, тоді як державний акт на земельну ділянку був виданий ОСОБА_3 лише у 2002 році;
- про факт оформлення ОСОБА_3 права власності на спірну земельну ділянку, а також про порушення свого права на приватизацію земельних ділянок, позивачкам стало відомо лише у 2020 році під час звернення до землевпорядної організації;
- будь-яке офіційне повідомлення або інша інформація з приводу погодження меж земельних ділянок позивачкам не надходили;
- висновки суду першої інстанції щодо початку перебігу позовної давності є необґрунтованими, суперечать встановленим обставинам справи та порушують приписи чинного законодавства;
- архівні документи, генеральний план 1954 року, висновок експерта, наявність задоволеної судової справи (1977 року) щодо порушення відповідачем меж земельної ділянки ОСОБА_2 та злісне невиконання ОСОБА_3 рішення суду, відсутність погодження меж земельних ділянок, відсутність технічної документації, відсутність затвердження уповноваженим органом плану 1974 року, який став основою для оформлення права власності ОСОБА_3 у 2002 році та отримання державного акта, а також визнання позову Хустською міською радою у частині скасування державного акта є доказами, а не припущеннями як помилково встановив суд апеляційної інстанції;
- відсутність в інвентаризаційних справах генеральних планів, датованих 04 червня 1954 року, не є відповідальністю позивачок, тим паче такі плани були виготовлені в декількох екземплярах, які збереглися у позивачок та були надані до суду як доказ. В свою чергу інвентарна справа ОСОБА_3 взагалі відсутня в Хустському БТІ і на запит апеляційного суду не надана;
- суд апеляційної інстанції проігнорував наявну у справі доказову базу щодо перевищення площі належної ОСОБА_3 земельної ділянки;
- відсутній висновок Верховного Суду щодо правової природи ситуацій, коли право на приватизацію порушується внаслідок оформлення права власності іншою особою на частину цієї ж земельної ділянки з порушенням процедури;
- земельні ділянки були надані сторонам у користування, однак згодом відповідач ОСОБА_3 самостійно сформував та використав новий, не затверджений жодним органом державної влади або місцевого самоврядування план (1974 року) як підставу для зміни конфігурації земельної ділянки та оформлення права власності. Це призвело до накладення меж із суміжними земельними ділянками інших осіб, яким такі ділянки надані у користування (при наявності рішень про передачу у власність та свідоцтв про право на спадщину), та створило ситуацію, за якої позивачки позбавлені можливості оформити право власності на відповідні земельні ділянки, попри чинність документів, що підтверджують їхнє право користування;
- ці обставини свідчать про відсутність усталеної судової практики, яка б визначала допустимість оформлення права власності на підставі незатверджених планів в умовах наявного чинного рішення органу місцевого самоврядування, що не було скасоване в установленому порядку;
- позивачки не можуть оформити право власності на належні їм площі земельних ділянок, оскільки ОСОБА_3 замість належних йому 0,0466 га оформив право власності на 0,052 га. Таке збільшення площі відбулося за рахунок земель позивачок.
VІ. Рух справи
14. У квітні 2025 року представник позивачок звернувся із касаційною скаргою.
15. Ухвалою від 12 травня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху.
16. Ухвалою від 02 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження.
17. Матеріали справи надійшли до Верховного Суду 30 вересня 2025 року.
18. Ухвалою від 19 червня 2026 рокусправу призначено до судового розгляду.
19. Інші учасники справи не скористалися правом на подання відзиву на касаційну скаргу.
VIІ. Встановлені судами обставини 
20. Рішенням виконкому Хустської міської ради депутатів трудящих м. Хуста від 05 червня 1954 року № 178 «Про обмір земель та реєстрацію документів на право користування земельними ділянками» вирішено зареєструвати за землекористувачами на АДРЕСА_1 земельні ділянки площами 603, 466 та 277 кв. м.
21. Позивачці ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 грудня 2015 року належить житловий будинок з надвірними спорудами загальною площею 53,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .
22. Позивачці ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 жовтня 2000 року належить 1/3 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
23. Відповідач ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 лютого 1989 року є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
24. Рішенням виконкому Хустської міської ради від 24 грудня 1997 року № 430 ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,052 га для обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_2 . 
25. На підставі цього рішення ОСОБА_4 виготовлено і видано державний акт на право приватної власності на землю від 16 січня 2002 року серії ІІІ-ЗК № 007110 та зареєстровано його у книзі записів державних актів за № 5018.
26. Технічна документація до вищезазначеного державного акта в архіві відділу у Хустському районі Головного управління Держгеокадастру відсутня.
27. За висновком експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Закарпатського відділення від 21 листопада 2023 року № 2188-Е за результатами співвставлення наявних у матеріалах вихідних даних встановлено, що земельна ділянка площею 0,052 га, яка розташована на АДРЕСА_4 частково сформована за рахунок земельної ділянки АДРЕСА_1 , архівні відомості про яку містяться у графічних матеріалах генерального плану 1954 року.
VIІІ. Позиція Верховного Суду
28. Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах розгляду справи судом касаційної інстанції (див. пункт 5), Верховний Суд зазначає таке. 
Характер правовідносин
29. Звертаючись до суду з цим позовом, позивачки посилалися на те, що прийняттям рішення від 24 грудня 1997 року про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,052 га та видачею йому державного акта на право приватної власності на землю порушуються їхні законні права, оскільки відповідач розширив площу своєї земельної ділянки за рахунок земельних ділянок позивачок, площа та межі яких визначені генеральним планом 1954 року (див. пункт 6).
30. Як спосіб захисту свого права позивачки обрали (див. пункт 7):
- визнання протиправним та скасування рішення про передачу ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки;
- визнання недійсним та скасування державного акта на право приватної власності на землю, виданого на ім`я ОСОБА_3 .
31. Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив, посилаючись на такі підстави (див. пункти 8-9):
- позивачки пропустили позовну давність, а клопотання про її поновлення не заявили;
- заявлені позивачками позовні вимоги спростовуються матеріалами справи.
32. Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції про відмову в позові, однак змінив його в частині правового обґрунтування, посилаючись на те, що позивачки не подали належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували, що оспорюваним рішенням та виданим ОСОБА_3 державним актом порушуються їхні законні права на земельні ділянки. Разом з тим, апеляційний суд вказав, що позовну давність суд застосовує лише у разі встановлення наявності порушеного права позивача, за захистом якого він звернувся до суду (див. пункти 10-11).
33. Колегія суддів частково не погоджується з висновками судів з огляду на таке.
Щодо способів захисту
34. Верховний Суд враховує, що статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на звернення до суду, особливості реалізації якого під час розгляду цивільних справ закріплені в статті 4 ЦПК та статтях 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК).
35. Верховний Суд вже неодноразово звертав увагу, що приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19).
36. Таким чином, вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити. 
37. З огляду на викладене відмова у судовому захисті цивільного права та інтересу особи може мати місце з обмеженого коло підстав, які є самостійними і не підлягають застосуванню одночасно (див. пункт 35).
38. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
39. Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію щодо особливостей застосування способів захисту цивільних прав, що враховується у спірних правовідносинах відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК.
40. Так, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
41. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц).
42. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20).
43. Визнання недійсним державного акта не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).
44. Далі Верховний Суд враховує, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК).
45. Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 361/2965/15-а, від 09 листопада 2021 у справі № 542/1403/17).
46. Відповідно до частини першої статті 155 Земельного кодексу України (далі - ЗК) у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
47. Способи захисту прав на земельні ділянки встановлені частиною третьою статті 152 ЗК, відповідно до якої захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
48. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
49. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
50. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17).
51. Верховний Суд наголошував, що встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 06 червня 2024 року у справі № 361/978/22).
52. У цій справі суди встановили, що позивачки та відповідач ОСОБА_3 є власниками сусідніх житлових будинків на підставі свідоцтв про право на спадщину.
53. Рішенням виконкому Хустської міської ради від 24 грудня 1997 року № 430 ОСОБА_3 на підставі його заяви та планово-картографічних матеріалів передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,052 га для обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_2 та в подальшому видано державний акт на право приватної власності на землю від 16 січня 2002 року серії ІІІ-ЗК № 007110.
54. Позивачки стверджують, що вони успадкували житлові будинки із земельними ділянками для обслуговування цих будинків, але внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3 площі належних їм земельних ділянок зменшені, у зв`язку з чим вони вже тривалий час не мають можливості належним чином користуватися земельними ділянками. 
55. За висновком експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Закарпатського відділення від 21 листопада 2023 року № 2188-Е за результатами співвставлення наявних у матеріалах вихідних даних встановлено, що земельна ділянка площею 0,052 га, яка розташована на АДРЕСА_4 частково сформована за рахунок земельної ділянки ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), архівні відомості про яку містяться у графічних матеріалах генерального плану 1954 року.
56. З урахуванням обставин цієї справи колегія суддів вважає, що внаслідок прийняття рішення від 24 грудня 1997 року № 430 про передачу ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки площею 0,052 га порушуються права позивачок на їхні земельні ділянки. Належним способом захисту порушених прав позивачок у цій конкретній ситуації буде вимога про визнання протиправним і скасування цього рішення, адже задоволення такої вимоги призвело б до відновлення права позивачок на володіння земельними ділянками, які виділені для обслуговування їхніх житлових будинків.
57. В такому випадку задоволення вимоги про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку не є ефективним способом захисту порушених прав позивачок, оскільки не призведе до відновлення таких прав.
58. З огляду на викладене у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку слід було відмовити з огляду на обранням позивачками неналежного та неефективного способу захисту їх порушених прав.
59. Таким чином суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні цієї вимоги, проте помилився щодо мотивів такої відмови. Тому постанову апеляційного суду в частині вимоги про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку належить змінити у мотивувальній частині, виклавши її в цій частині у редакції цієї постанови.
Щодо пропуску позовної давності
60. Далі Верховний Суд повторює, що суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив з двох підстав: позивачки пропустили позовну давність та заявлені позовні вимоги спростовуються матеріалами справи.
61. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами сплинула, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).
62. Верховний Суд наголошує, що відповідно до статті 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
63. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК).
64. Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК).
65. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
66. Цей суд повторює, що внаслідок прийняття рішення від 24 грудня 1997 року № 430 про передачу ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки площею 0,052 га порушуються права позивачок на їхні земельні ділянки (див. пункт 57), а тому недоведеність позовних вимог і відсутність порушеного права позивачок не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову.
67. Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції, дійшов висновку, що підстав для застосування позовної давності немає, оскільки позивачками не доведено порушення їх прав, за захистом яких вони звернулися до суду, на що суд першої інстанції не звернув увагу.
68. Однак, колегія суддів з огляду на встановлені обставини справи дійшла висновку, що права позивачок порушені внаслідок прийняття міською радою 24 грудня 1997 року рішення про передачу ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки, тому висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для застосування позовної давності є помилковим.
69. З огляду на те, що позивачки з вимогою про визнання протиправним і скасування рішення від 24 грудня 1997 року про передачу ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки звернулися до суду 02 жовтня 2025 року (т 1 а. с. 58-62), тобто з пропуском позовної давності, і про визнання поважними причин її пропуску не просили, з урахуванням заяви ОСОБА_3 про застосування позовної давності до таких правовідносин (т. 1 а. с. 76), у задоволенні позову в цій частині слід відмовити саме з цієї підстави.
70. Проте, суд першої інстанції навів дві взаємовиключні причини для відмови в задоволенні позову (див. пункти 61-62) - пропуск позовної давності та недоведеність позовних вимог.
71. Таким чином, постанову апеляційного суду в частині вимоги про визнання протиправним і скасування рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки слід скасувати, а рішення суду першої інстанції в цій частині - змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
ІХ. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
72. Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення частково ухвалені без дотримання норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права.
73. У зв`язку із наведеним касаційну скаргу слід задовольнити частково.
Постанову апеляційного суду в частині вимоги про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку - змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
Постанову апеляційного суду в частині вимоги про визнання протиправним і скасування рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки слід скасувати. Рішення суду першої інстанції в цій частині - змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
Підстави для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення передбачені статтею 412 ЦПК і такий підхід касаційного суду відповідає зазначеній нормі закону.
74. Оскільки касаційний суд змінює судові рішення, але виключно в частині мотивів їх ухвалення, то розподіл судових витрат не здійснюється.
Із цих підстав,
керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 413, 415, 416, 419 ЦПК, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Лукачко Іван Йосипович, задовольнити частково.
2. Постанову Закарпатського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року в частині вимоги про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку змінити, викласти її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
3. Постанову Закарпатського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року в частині вимоги про визнання протиправним і скасування рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки скасувати, а рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 23 січня 2024 року в цій частині змінити, викласти його мотивувальну частину у редакції цієї постанови. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: В. І. Крат Д. А. Гудима І. О. Дундар Є. В. Краснощоков П. І. Пархоменко