Дата документу 16.06.2026 Справа № 766/22405/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №766/22405/24  Головуючий у 1-й інстанції: Гнатюк О. М.
Провадження № 22-ц/807/1376/26  Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
Провадження № 22-ц/807/1376/26-2

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кочеткової І.В, Кухаря С.В., Смокотіної В.С.,   	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Лесечко Миколи Володимировича на рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2026 року, додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Токмацький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Пологівському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини (оспорювання батьківства), - 

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Токмацький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Пологівському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини (оспорювання батьківства). 

Позовні вимоги мотивує тим, що 05 серпня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, зареєстрований Токмацьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №84.
У шлюбі було двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 23 листопада 2023 року шлюб між ними був розірваний.
Відповідачка усіляко перешкоджає спілкування позивача з дітьми та вимагає сплати аліментів на обох дітей. ОСОБА_1 систематично та добровільно сплачує аліменти та перераховує кошти для того, щоб рівень життя дітей був достатнім для фізичного, інтелектуального, морального, культурного і соціального розвитку. Всі його наміри налагодити відносини, не дали позитивного результату. 
ОСОБА_1 вважає, що одна з дочок - ОСОБА_3 народилася до реєстрації шлюбу та не є рідною дитиною позивача, що стало однією з причин розірвання шлюбу. При укладенні шлюбу позивач не ставив під сумнів своє батьківство відносно ОСОБА_3 . В той час ОСОБА_2 вимагає, щоб ОСОБА_1 сплачував аліменти на обох дітей. 
Оскільки ОСОБА_2 обмежує спілкування ОСОБА_1 з дітьми, зокрема, з малолітньою дитиною - ОСОБА_3 , в свою чергу, позивач розуміє, що ОСОБА_3 не є його рідною дитиною, позивач вважає за необхідне виключити відомості про себе як про батька з актового запису про народження дитини .
На підставі вищевикладеного просив виключити відомості про батька - ОСОБА_1 , з актового запису, внесеного Токмацьким міськім відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області №31 від 05.02.2024, про народження дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Судові витрати покласти на відповідача. 

Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2026 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Токмацький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Пологівському районі ПМУЮ (м. Одеса), про виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини (оспорювання батьківства).

14 квітня 2026 року представник ОСОБА_2 - адвокат Шумський І.В. звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення суду про стягнення судових витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, проведення експертизи. Просить стягнути з позивача на користь відповідачки витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 грн. 

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2026 року заяву представник ОСОБА_2 - адвокат Шумський І.В. звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані із наданням правової допомоги у сумі 20 000 грн. 

Не погоджуючись з вказаними рішенням суду від 10 квітня 2026 року та додатковим рішенням суду від 21 квітня 2026 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Лесечко Миколи Володимировича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2026 року та додаткове рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2026 року скасувати на ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що позивачем доведено, а відповідачем визнано відсутність кровного споріднення між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ; позивач в момент реєстрації себе батьком дитини, не знав що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це знати. Позивач не ставив під сумнів своє батьківство, зробив відповідачці пропозицію укласти шлюб та, вважаючи ОСОБА_6 своєю рідною дитиною, наполіг на тому, щоб батьком дитини був саме він, про що і було видано Свідоцтво про народження ОСОБА_7 . Судом не враховано, що виключення відомостей про позивача як батька дитини з актового запису про народження не призведе до порушення прав та законних інтересів дитини, не змінить її фактичне становище та не позбавить її реальної батьківської опіки чи піклування. Навпаки, збереження в актовому записі недостовірних відомостей про походження дитини суперечить принципу правової визначеності та не відповідає її інтересам у довгостроковій перспективі. Зазначає, що заявлені витрати відповідачки на правову допомогу є необґрунтованими та безпідставними, суд не врахував, що справа є незначної складності. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 , адвокат Шумський І.В. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа Токмацький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Пологівському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується довідкою відповідального працівника суду про доставку судової повістки-повідомлення до електронного кабінету - 15.05.2026 року о 21:00:34 ( т. 2 а.с. 235) до апеляційного суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надав.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності третьої особи Токмацький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Пологівському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач довела те, що позивач у момент реєстрації народження дитини знав, що не є біологічним батьком дитини, оскільки дитина народилася у 2014 році, а шлюб було зареєстровано у 2017 році, тривалість стосунків ОСОБА_1 з дитиною, період яких становить понад 8 років з моменту реєстрації шлюбу, що є підставою для висновку про наявність de facto сімейного життя між дитиною і позивачем, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Такі висновки суду відповідають найкращими інтересами дитини, забезпечують баланс між інтересами дитини та позивачем, узгоджуються з чинним законодавством та сталою практикою ЄСПЛ. 

Ухвалюючи додаткове рішення та стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 заявлені нею витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн, суд першої інстанції виходив з того, що зазначений розмір є співмірним із складністю справи та наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на надання відповідних послуг, обсягом наданих адвокатом послуг, значенням справи для відповідача та не спростований учасниками провадження. 

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження 5.02.2014 року проведена реєстрація актового запису про народження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відомості про батька дитини « ОСОБА_10 » внесені відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. 

28.08.2017 року на підставі заяви матері та батька дитини про визнання батьківства №97/14.24-53 від 16.08.2018 року внесено відомості про визнання батьківства: змінено прізвище дитини з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_8 », по батькові з « ОСОБА_12 » на « ОСОБА_13 », а також всі відомості про батька дитини. ОСОБА_1 записаний батьком дитини замість ОСОБА_10 (т.1 а.с.152-157).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого Суворовським районним у місті Херсоні відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області 13 березня 2019 року, ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками якої записані: батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_2 , актовий запис №151 (т.1 а.с.8,163).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданий повторно Токмацьким міськім відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 28 серпня 2018 року, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якої записані: батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_2 , актовий запис №31 (т.1 а.с.9,162).

05 серпня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_14 зареєстровано шлюб Токмацьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №84, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим 05 серпня 2017 року. Після укладення шлюбу ОСОБА_14 змінила прізвище на « ОСОБА_8 » (т.1 а.с.148). 

Відповідно до рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 23 листопада 2023 року у справі №334/7386/23 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний (т.1 а.с.58-60,149-151).

28.08.2017 року на підставі заяви матері та батька дитини про визнання батьківства №97/14.24-53 від 16.08.2018 року внесено відомості про визнання батьківства: змінено прізвище дитини з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_8 », по батькові з « ОСОБА_12 » на « ОСОБА_13 », а також всі відомості про батька дитини. ОСОБА_1 записаний батьком дитини замість ОСОБА_10 (т.1 а.с.152-157).

Відповідно до Судового наказу Херсонського міського суду Херсонської області від 08 серпня 2024 року у справі №766/11723/24, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 19 липня 2024 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття (т.1 а.с.184-185). 

ОСОБА_1 надані платіжні інструкції про сплату ним аліментів на утримання дитини (т.1 а.с.182-183).

Сторонами визнається та обставина, що позивач не є біологічним батьком дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,  про що сторони повідомили суд у позові, відзиві на позов, клопотанні про призначення експертизи. За вказаних обставин суд вважав недоцільним у вказаній справі проведення експертизи для встановлення обставин, які визнаються сторонами у справі, що викладено в ухвалі суду від 5.12.2025 року.

В судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 вказали на те, що позивач було відомо про те, що він не є біологічним батьком дитини ще до реєстрації шлюбу, але він після одруження виявив бажання подати заяву до РАЦС щодо свого батьківства.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Лесечко М.В. звертався до суду першої інстанції із клопотанням про призначення судово-генетичної експертизи, на проведення якої запропонував наступні питання:
- Чи є ОСОБА_1 біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ?
- Яка вірогідність батьківства ОСОБА_1 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.с.89-92).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про призначення судово-генетичної експертизи, оскільки сторонами визнається та обставина, що позивач не є біологічним батьком дитини, про що сторони повідомили суд у позові, відзиві на позов, клопотанні про призначення експертизи (т.2 а.с.105).

Під час розгляду справи ОСОБА_2 надані світлини з позивачем та донькою (т.1 а.с.158-161).

У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У рішенні від 07 грудня 2006 року в справі "Хант проти України", заява № 31111/04, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

СК України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання (частина перша статті 2 СК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

У статті 7 СК України закріплено, що загальні засади регулювання сімейних відносин та визначено, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята, десята статті 7 СК України). 

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

За вимогами статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У статті 122 СК України визначено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір`ю дитини заяви про визнання батьківства. Якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу внаслідок смерті чоловіка, походження дитини від батька може бути визначене за спільною заявою матері та чоловіка, який вважає себе батьком.

За змістом положень статті 125 СК України (в редакції, чинній на час народження ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ), якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 3) за рішенням суду. 

Відповідно до частини першої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно з частиною першою статті 135 СК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою..

У частинах першій-другій статті 136 СК України визначено, що особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.
Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу (частина п`ята статті 136 СК України).

Зазначена норма спрямована на захист законних інтересів дитини. 

Вважається, що під час прийняття рішення про "оформлення" свого батьківства чоловік враховував усі можливі правові наслідки для себе, навіть з урахуванням того, що фактично батьком дитини є інша особа. Саме тому довільна зміна ним у майбутньому початкового рішення чи відзив поданої заяви до органу РАЦС про встановлення батьківства після його державної реєстрації не допускається.

Водночас законодавець не виключає право особи, записаної батьком дитини за її заявою про встановлення батьківства, оспорювати здійснений органом РАЦС запис за мотивами порушення волевиявлення (наприклад, якщо заява про встановлення батьківства була подана під впливом погрози, насильства тощо).

Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду 19 червня 2024 року у справі № 940/919/22, від 10 січня 2024 року у справі № 332/1618/22, від 29 січня 2025 року у справі № 216/3526/16-ц.
Верховний Суд в постанові від 17 березня 2020 року в справі № 606/2142/18 виснував, що під час вирішення справ про оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін у справі. За приписами частини п`ятої статті 136 СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати. 

ЄСПЛ зазначив у справі "Йевремович проти Сербії", що у відповідності до статті 8 Конвенції під час розгляду скарги про встановлення батьківства, суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини ("Jevremovic v. Serbia", заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).

Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також вимогу ухвалювати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII).

Отже, при вирішенні справ про оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін по справі.

ЄСПЛ визнає існування сімейного життя з урахуванням біологічного та фактичного сімейного зв`язку. Існують випадки, коли наявність "сімейного життя" встановлювалася навіть попри відсутність біологічного споріднення. Наприклад у тих випадках, коли відсутність біологічного зв`язку встановлювалася після тривалого фактичного контакту батьків і дітей.

Тривалість стосунків з дитиною є ключовим фактором у визнанні ЄСПЛ наявності сімейного життя. Так у справі Wagner and J.M.W.L. v. Luxembourg (no. 76240/01, § 117, 28 червня 2007) співжиття тривало більше десяти років; у справі Nazarenko проти росії § 58), в якій одружений чоловік взяв на себе батьківські обов`язки до того, як дізнався, що він не є біологічним батьком дитини, період, проведений разом, тривав більше п`яти років (пункт 153 рішення).

Поняття сімейного життя є автономним (Marckx проти Бельгії, § 31). Відповідь на питання, існує чи ні "сімейне життя", залежить переважно від факту реального існування у дійсності тісних особистих зв`язків (Paradiso і Campanelli проти Італії [ВП], § 140).

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що врахування інтересів дитини може і має здійснюватися винятково в тому випадку, коли встановлені ознаки сімейного життя. За умови відсутності таких критеріїв особа, яка оспорює батьківство, має право на відповідний захист своїх прав.

Відповідно, з урахуванням вимог частини третьої статті 12 ЦПК України на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати.

Аналогічні правові висновки сформульовані Верховним Судом у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 127/25686/17, від 06 травня 2020 року у справі № 641/2867/17-ц, від 22 грудня 2020 року у справі № 127/25686/17, від 05 лютого 2021 року у справі № 615/483/20, від 11 січня 2023 року у справі № 172/1206/21.

За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З урахуванням таких вимог статті 81 ЦПК України та положень пункту 3 частини першої і частини другої статті 318 ЦПК України заявник повинен довести ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог, зазначивши про такі обставини у своїй заяві та про докази, які їх підтверджують і до заяви додати ці докази.

За змістом статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.Докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, що становлять допустимість доказів.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Верховного Суду від 20 вересня 2024 року у справі № 183/2690/21, від 16 травня 2018 року в справі № 591/6441/14-ц зазначено, що СК України не визначає будь-яких особливостей предмету доказування у такій категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 не є біологічною донькою позивача, стороною відповідача ОСОБА_2 це не оспорюється.

Дитина народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , державна реєстрація народження відбулася за ч. 1 ст. 135 СК України, на момент реєстрації дані дитини були -  ОСОБА_9 .

Відповідачкою доведено, що сторони по справі познайомилися у вересні 2015 року спілкуючись в соціальних мережах. На той момент дитині було 1 рік і 8 місяців.

Сторони зареєстрували шлюб 05 серпня 2017 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим 05 серпня 2017 року, актовий запис №84.

На підставі волі заявників та поданої ними спільної заяви 28.08.2018 року Токмацьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області були зроблені відповідні зміни до актового запису про народження житини та видано оновлене свідоцтво про народження. З цього часу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 був записаний батьком дитини, а в актовому записі про народження дитини, були зроблені відповідні зміни та зазначено, що державна реєстрація народження проводилась відповідно до ст. 126 СК України, замість раніше зазначеної інформації, що реєстрація дитини відбулась відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України.

Зазначені обставини підтверджуються витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00050526454 від 08.04.2025 року.

Належних, достатніх та достовірних доказів на підтвердження того, що ще до 2014 року сторони були знайомі та перебували у стосунках, позивач суду не надав. При цьому позивач не спростував ту обставину, що якщо з початку народження дитини він вважав себе батьком, то чому допустив щоб державна реєстрація народження його доньки відбулася за ч 1 ст. 135 СК України та дитина була записана як ОСОБА_9 , тобто його не бентежило, що його донька майже 5 років має по батькові іншого чоловіка. 

Під час розгляду справи в суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , які вказали на те, що позивачу було відомо про те, що він не є біологічним батьком дитини ще до реєстрації шлюбу, але він після одруження виявив бажання подати заяву до РАЦС щодо свого батьківства.

Жодних доказів того, що свідки якимось чином повідомили суду неправдиву інформацію апелянтом не надано. Як і не було надано доказів на підтвердження корисливих мотивів та зацікавленості у кінцевому результаті розгляду справи.

Суд першої інстанції на підставі досліджених доказів, встановивши, що ОСОБА_2 довела те, що ОСОБА_1 у момент реєстрації народження дитини знав, що не є біологічним батьком дитини, оскільки дитина народилася 2014 року, а шлюб було зареєстровано у 2017 році, тривалість стосунків ОСОБА_1 з дитиною, період яких становить понад 8 років з моменту реєстрації шлюбу, що є підставою для висновку про наявність de facto сімейного життя між дитиною і позивачем, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Висновки суду першої інстанції під час вирішення справи відповідають найкращими інтересами дитини, забезпечують баланс між інтересами дитини та позивачем, узгоджуються з чинним законодавством та сталою практикою ЄСПЛ.

Суд першої інстанції правомірно та в межах власної компетенції зробив висновок про недостатність доказів на підтвердження позовних вимог.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції їм дана обгрунтована правова оцінка, яка викладена в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Висновки суду першої інстанції не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які посилається заявник у апеляційній скарзі, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, яким дана належна правова оцінка в судовому рішенні.

Зазначені та інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовуюь та на законність судового рішення не впливають.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині оскарження додаткового рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2026 року, то слід зазначити наступне. 

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку з реалізацією права на судовий захист у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору й стримування від подання безпідставних позовів (скарг).

Згідно з положеннями частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (див. постанови Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 25 січня 2023 року у справі № 303/1430/18).

Аналіз матеріалів справи свідчить, що 16 грудня 2024 року між ОСОБА_2 та адвокатом Шумський І.В. було укладено договір про надання правової допомоги, згідно з умовами якого адвокат зобов`язався надавати відповідачці послуги з представництва інтересів клієнта та надавати правову допомогу. Відповідно до додаткової угоди №1 від 30 березня 2025 року до договору про надання юридичної (правничої) допомоги загальний розмір гонорару адвоката Шумського І.В. за супровід цивільної справи «766/22405/24 складає 20 000 грн (т.2 а.с.157,158).

Крім того в матеріалах справи міститься Ордер на надання правничої допомоги серії АР №1309816 від 14 квітня 2026 року (т.2 а.с.155).

Витрати на правничу допомогу відповідачки склали 20 000 грн, які підтверджуються актом виконаних робіт від 11 квітня 2026 року, квитанцією до прибуткового касового ордера №11042026 від 11 квітня 2026 року (т.2 а.с.159,160). 

В межах даної справи адвокатом Шумським І.В. було надано дві юридичні консультації, складено та подано відзив на позовну заяву ОСОБА_1., складено та подано клопотання про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції ( коли справа перебувала на розгляді в Херсонському міському суді Херсонської області), складено та подано клопотання про закриття підготовчого засідання та призначення справи до розгляду по суті, складено та подано клопотання про виклик свідків. Окрім того,в межах розгляду даної цивільної справи, як представник сторони відповідача адвокат Шумський І.В. приймав участь у судових засіданнях ( в режимі відеоконференції коли справа перебувала на розгляді в Херсонському міському суді Херсонської області), а також безпосередньо був присутнім в судових засіданнях коли справа перебувала на розгляді в Дніпровському районному суді м. Запоріжжя, що підтверджується відповідними протоколами судових засідань, які містяться в матеріалах справи. 

10 квітня 2026 року відбулося останнє судове засідання та суд проголосив рішення. яким відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову в повному обсязі.

14 квітня 2026 року адвокат Шумський І.В. засобами електронного поштового зв`язку надіслала заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 20000 грн, понесених на правову допомогу. На підтвердження витрат надано: копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, договір про надання правової допомоги від 16.12.2024 року, додаткову угоди № 1 від 30 березня 2025 року загальний розмір гонорару адвоката Шумського І.В. складає 20000 грн, акт виконаних робіт від 11 квітня 2026 року, копію квитанції до прибуткового касового ордеру на підтвердження понесених ОСОБА_2 судових витрат на професійну правничу допомогу.

Суд першої інстанції встановив, що представником відповідача Шумським І.В. до закінчення судових дебатів було зроблено заяву про те, що докази понесених судових витрат стороною відповідача будуть подані після ухвалення судового рішення, представник відповідача надав докази понесених судових витрат на правову допомогу у встановлений законом строк.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, що переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції правильно урахував, що професійну правничу допомогу відповідачці у суді першої інстанції надавав адвокат Шумський І.В..
Клопотань про зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу, заявлених відповідачкою до відшкодування у суді першої інстанції, сторона позивача не подала.

Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що заявлений відповідачкою у заяві про ухвалення додаткового рішення розмір судових витрат на професійну правничу допомогу загалом відповідає критеріям реальності таких витрат та розумності їх розміру, з урахуванням характеру спору, його значення для сторони та тривалості розгляду.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішеннях, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції , апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої інстанції.

Висновки суду першої інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі фактичних обставин та наданої правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у апеляційній скарзі.
З урахуванням вищевикладеного, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Лесечко Миколи Володимировича - залишити без задоволення. 

Рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2026 року - залишити без змін. 

Додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2026 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 17 червня 2026 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Кочеткова І.В. 	Кухар С.В.