справа № 631/1407/24
провадження № 2-о/631/1/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2026 року селище Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Мащенко С. В.
за участю:
секретаря судового засідання Тиндика А. О.

розглянувши усно у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 приміщення суду цивільну справу з єдиним унікальним № 631/1407/24 (провадження № 2-о/631/1/26) за заявою ОСОБА_1 , із залученням до участі у справі в якості заінтересованих осіб: УПРАВЛІННЯ СОЦІАЛЬНОГО ЗАХИСТУ НАСЕЛЕННЯ ХАРКІВСЬКОЇ РАЙОННОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ та ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ ПЕНСІЙНОГО ФОНДУ УКРАЇНИ В ХАРКІВСЬКІЙ ОБЛАСТІ,- «Про встановлення факту, що має юридичне значення»,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась в суд із заявою в порядку окремого провадження «Про встановлення факту, що має юридичне значення», залучивши до участі у справі в якості заінтересованих осіб: УПРАВЛІННЯ СОЦІАЛЬНОГО ЗАХИСТУ НАСЕЛЕННЯ ХАРКІВСЬКОЇ РАЙОННОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ та ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ ПЕНСІЙНОГО ФОНДУ УКРАЇНИ В ХАРКІВСЬКІЙ ОБЛАСТІ (а. с. 3 – 8).

На обґрунтування своїх вимог заявник зазначила, що, починаючи з 19 грудня 2015 року ОСОБА_2 та вона зареєстрували шлюб, від якого в них народилась спільна дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На момент укладення шлюбу заявник вже мала двоє малолітніх дітей, яких вона виховувала одноособово, а саме: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 виконував функції батька для всіх трьох дітей. Він виховував їх з малого віку, діти називали його татом, і вони всі були однією великою родиною. Вона не працювала, а тому всі витрати на утримання сім`ї ніс саме чоловік, матеріально забезпечував, активно брав участь у вихованні дітей, їхньому розвитку, дозвіллю. В сім`ї панували гарні відносини, ОСОБА_2 постійно цікавився навчанням дітей, систематично підтримував спілкування з вчителями та класним керівником, відвідував батьківські збори, мав інтерес до шкільного життя дітей. 10.08.2022 року його призвали до лав Збройних Сил України, де він проходив службу на посаді старшого навідника 1 протитанкового розрахунку протитанкового взводу 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 . За час служби отримував зарплатню, виплати за безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Саме на ці кошти він повністю утримував родину, однак ІНФОРМАЦІЯ_4 він загинув під час виконання службових обов`язків із забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, через артилерійський обстріл в районі населеного пункту Іванівка Куп`янського району Харківської області. Після смерті чоловіка заявник втратила не лише батька своїх трьох дітей, бо так вони дійсно один одного вважали, а й втратила єдину особу, яка повністю утримувала їх велику родину. Факт того, що всі троє дітей перебували на утриманні ОСОБА_2 підтверджується також Актом депутата округу № 4 Нововодолазької селищної ради № 668 від 21 серпня 2024 року, де зазначено, що після обстеження виявлено що ОСОБА_1 проживала разом зі своїм чоловіком до його загибелі, вони вели спільне господарство. Дружина та діти: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 знаходились на повному його утриманні та матеріальному забезпеченні. Після смерті чоловіка ОСОБА_1 звернулась до Управління соціального захисту населення для встановлення статусу та видачі посвідчення члена сім`ї загиблого Захисника чи Захисниці, утриманцям загиблого Захисника України Шевченка К. М., а саме: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Однак через не підтвердження статусу утриманців їй відмовлено, а тому з метою реалізації права на пенсію по втраті годувальника для двох своїх неповнолітніх дітей, які повністю перебували на утриманні загиблого військовослужбовця вона звернулась в суд і просить встановити факт перебування ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на утриманні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який загинув під час бойових дій ІНФОРМАЦІЯ_8 , по день його смерті (а. с. 3 - 8).

Зазначена заява зареєстрована за вхідним № 6470/24-вх від 02.09.2024 року із наданням автоматизованою системою документообігу суду єдиного унікального № 631/1407/24 (провадження № 2-о/631/23/24) та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, обліково-статистичної картки справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, передана на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (а. с. 3, 42).

На виконання вимог частини 6 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України суд звернувся до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) заявника ОСОБА_1 , відповідь на який отримано за вхідними № 7491/24-вх від 18.10.2024 року (а. с. 43, 44, 45).

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 21.10.2024 року, заву ОСОБА_1 , із залученням до участі у справі в якості заінтересованих осіб: УПРАВЛІННЯ СОЦІАЛЬНОГО ЗАХИСТУ НАСЕЛЕННЯ ХАРКІВСЬКОЇ РАЙОННОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ та ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ ПЕНСІЙНОГО ФОНДУ УКРАЇНИ В ХАРКІВСЬКІЙ ОБЛАСТІ,- «Про встановлення факту, що має юридичне значення» прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а. с. 47 – 51).

Ухвалою, постановленою 26.03.2025 року, підготовче провадження у цій цивільній справі закрито й справу призначено до судового розгляду по суті вимог (а. с. 89 - 95).

Заявник ОСОБА_1 у судове засідання з`являлась, свою заяву підтримала повністю та пояснила, що діти не знають, що в них був інший біологічний батько та і вона не хоче, щоб вони про нього знали. Повідомляє, що через важку втрату з дітьми працює психолог вже другий рік. У витязі з актового записі про народження дітей зазначено, що вона є матір`ю одиначкою. За життя її чоловік намагався усиновити дітей офіційно, тому вони 22 грудня 2023 року їздили до ЦНАПу в місто Мерефа Харківської області, де він писав заяву, але йому відмовили, а потім він загинув. В подальшому до суду не з`явилась, попрохавши закінчити розгляд заяви по суті її вимог за її відсутності та відсутності її представника за ордером, про що надала власноруч написану заяву, зареєстровану за вхідним № 4190/26-вх від 18.07.2025 року (а. с. 162, 163, 151).

Представник заявника ОСОБА_1 – адвокат Лопатюк Ю. В., яка діє за ордером (серії АН № 1520066), виданим 01.11.2024 року на підставі договору про надання правничої допомоги № 22072402 від 22.07.2024 року, а також свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 6060, виданого Радою адвокатів Донецької області на підставі рішення № 5 від 25.06.2021 року, брала участь у розгляді справи за допомогою відеоконференцзв`язку, у судовому засіданні заяву своєї довірительки підтримала повністю та надала пояснення, які відповідають змісту заяви, зокрема, повідомила, що між заявницею та ОСОБА_9 було зареєстровано шлюб, від якого у них народилася одна спільна дитина. Також в заявниці була 3 місячна дитина від іншого чоловіка. З 3 місяців ОСОБА_2 фактично виконує обов`язки батька. Всі вони спільно проживали за однією адресою, на що зазначається в акті депутата, що зробив обстеження житлово-побутових умов та зафіксував, що саме так всі вони в 4 проживали та перебували на утриманні ОСОБА_2 .. ОСОБА_1 не працювала, не отримувала жодного доходу у зв`язку з тим, що займалася доглядом за дітьми. Біологічний батько ОСОБА_10 та ОСОБА_11 жодним чином не утримував дітей, що підтверджує довідка з виконавчої служби, яка міститься в матеріалах. Станом на зараз жодних виплат не було отримано, тобто єдиним джерелом для існування були кошти, які заробляв ОСОБА_2 . Вона звертає увагу, що даний факт надає заявниці підстави на отримання пенсії по втраті годувальника, передбаченому законом про пенсійне забезпечення звільнених військовослужбовців та деякі інших категорій осіб. І особливо звертає увагу на статтю 34 закону, де зазначено, що і падчерка з пасинком, якщо вона не отримували аліменти від батьків, мають право на отримання такої допомоги. В подальшому до суду не з`являлась через прохання заявниці закінчити розгляд справи без них (а. с. 55, 162, 163, 151).

Представник заінтересованої особи - УПРАВЛІННЯ СОЦІАЛЬНОГО ЗАХИСТУ НАСЕЛЕННЯ ХАРКІВСЬКОЇ РАЙОННОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ - у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістив, однак в електронній формі за допомогою та з використанням підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи надіслав заяву, зареєстровану за вхідним № 229/26-вх від 13.01.2026 року, з проханням справу розглянути за їх відсутності (а. с. 162, 164, 166 - 167).

Представник заінтересованої особи - ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ ПЕНСІЙНОГО ФОНДУ УКРАЇНИ В ХАРКІВСЬКІЙ ОБЛАСТІ у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістив, будь-яких заяв та клопотань не надсилав (а. с. 162, 165).

Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 

Також, на підставі частини 3 статті 211 наведеного кодифікованого процесуального закону України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у представника зантересованої особи свідчить відповідна заява, долучена до матеріалів справи.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі та ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції.

За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації учасниками справи, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді, ураховуючи те, що підстав для визнання необхідним давання ними особистих пояснень не має, суд вважає за можливе закінчити розгляд справи за їх відсутності. 

Доходячи до такого, суд зауважує, що на виконання змісту пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Імперативними приписами пункту 2 частини 2 статті 223 цивільного процесуального кодифікованого акта України обумовлено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. 

Натомість змістом частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Правилом частин 8 – 11 статті 128 вказаного кодифікованого процесуального акту України унормований прядок, за яким особи вважаються повідомленими належним чином про дату, час і місце розгляду справи.

Зокрема, у відповідності до пункту 1 та 2 частини 8 наведеної вище статті днем вручення судової повістки про виклик вважається день вручення судової повістки під розписку та день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи. 

Зважаючи на це, суд не знаходить підстав задля визнання неявки належно повідомлених учасників справи поважною, а, отже, така неявка не є перешкодою у закінченні розгляду справи за суттю вимог заяви.

Отже, здійснюючи правосуддя на засадах рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які учасники справи посилались як на підставу своїх вимог, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: заслухавши пояснення заявника, її представника за ордером, свідків й дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що заява підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд – у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.

Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади (на цей час Берестинський район та місто Берестин відповідно) та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.

При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.

Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.

Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України.

Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного та повноважного суду.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно частини 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 

Нормою, викладеною у частині 2 статті 129 Основного Закону нашої Держави, визначено основні засади судочинства, однією з яких згідно з її пунктом 3 є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. 

Одночасно із цим, згідно з частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Отже, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю.

Так, допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_12 пояснила, що вона знала заявницю ОСОБА_13 і загиблого ОСОБА_14 більше 10 років, є другом сім`ї. За життя ОСОБА_14 повністю забезпечував сім`ю, всі троє дітей були на його забезпеченні. Зараз без нього заявниці дуже тяжко як фінансово, так і морально. Увесь час сумісного життя у зареєстрованому шлюбі заявниця не працювала, а займалась лише домом та вихованням дітей. Все матеріальне забезпечення ніс загиблий. Крім того, він також займався вихованням дітей, проводив з ними вільний час. Діти сприймали його як батька. Зауважила, що біологічні батьки нерідних для загиблого дітей не беруть участі у їх вихованні та забезпечені, вона ніколи їх не бачила. Знає, що ОСОБА_14 намагався визнати батьківство відносно доньки ОСОБА_11 , проте не встиг. Взагалі загиблий відносився до дітей як до своїх рідних дітей, а вони називали його батьком. 

Також допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_15 пояснила, що заявниця є її сусідкою, яка залишилася сама з 3 дітьми, так як її чоловік загинув на фронті. Оскільки до війни вона перебувала на повному матеріальному забезпеченні чоловіка, то зараз опинилась у скрутному фінансовому становищі через втрату єдиного годувальника для неї та її дітей, так як той ніс тягар забезпечення: працював на будівництві, приносив гроші з підробітків. Крім того, він облаштував будинок, робив ремонт. Коли хворіли діти загиблий переймався їх лікуванням. Він був дуже гарний батько для цих дітей, ніколи на них не кричав. Вказала, що біологічних батьків дітей не знала, навіть ніколи не бачила. Батьком для усіх трьох був саме загиблий ОСОБА_14 . Діти так його і називали «батько», так як заявниця та він одружились ще в той час, коли дітки зовсім маленькі були. Для дітей його втрата дуже важка, через це вони займаються із психологом. У ОСОБА_16 нема родичів, усі померли. Під час народження ОСОБА_11 та ОСОБА_10 вона ні з ким у шлюбі не перебувала. Її дівоче прізвище ОСОБА_17 . Зауважила, що загиблий був дуже гарний батько, не поділяв дітей на своїх та чужих, обожнював ОСОБА_11 . ОСОБА_18 її удочерити, а хлопчика - усиновити. 

Крім того, згідно із Свідоцтвом про смерть (серії НОМЕР_2 ), виданого Мереф`янською міською радою Харківського району 26.01.2024 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 42 роки в селі Іванівка Куп`янського району Харківської області, про що 26.01.2024 року складено відповідний актовий запис № 43 (а. с. 27).

Відповідно до Сповіщенні про смерть (загибель), складеного 20.01.2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_19 , солдат ОСОБА_2 – старший навідник 1 протитанкового розрахунку протитанкового взводу 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , старший солдат - загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 під час виконання службових обов`язків із забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, внаслідок артилерійського обстрілу в районі населеного пункту Іванівка Куп`янського району Харківської області (а. с. 26).

З довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, зареєстрованої за вихідним № 4698/2049 від 01.06.2024 року та виданою командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_20 вбачається, що загиблий старший солдат ОСОБА_2 дійсно брав безпосередньою участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в населеному пункті Іванівка Куп`янського району Харківської області (а. с. 19, 121).

Згідно з довідкою про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, виданою командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_20 за вихідним № 4698/2047 від 01.05.2024 року, загиблий старший солдат ОСОБА_2 дійсно брав безпосередньою участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в населеному пункті Іванівка Куп`янського району Харківської області (а. с. 24, 122).

Зі свідоцтва про шлюб (серії НОМЕР_3 ), виданого 12.12.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Красноградського районного управління юстиції у Харківській області, громадянин України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , уродженець міста Красноград Харківської області, та громадянка України ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , уродженка села Новоселівка Нововодолазького району Харківської області, 19.12.2015 року зареєстрували шлюб, про що того ж дня складено відповідний актовий запис за № 221. Прізвище після державної реєстрації шлюбу подружжя « ОСОБА_22 » (а. с. 15).

Відповідно до свідоцтва про народження (серії НОМЕР_4 ), виданого 10.06.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Нововодолазького районного управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_4 народилась в селі Новоселівка Нововодолазького району Харківської області ІНФОРМАЦІЯ_12 , про що 10.06.2014 року складено відповідний актовий запис № 68, та її батьками зазначені громадяни України: ОСОБА_23 та ОСОБА_21 (а. с. 16).

Зі свідоцтва про народження (серії НОМЕР_5 ), виданого 14.08.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, ОСОБА_5 народився в місті Харків ІНФОРМАЦІЯ_13 , про що 14.08.2012 року складено відповідний актовий запис за № 2210, та його батьками зазначені громадяни України: ОСОБА_24 та ОСОБА_21 (а. с. 17).

Свідоцтвом про народження (серії НОМЕР_6 ), виданого 21.09.2016 року Виконавчим комітетом Піщанської сільської ради Красноградського району Харківської області, зафіксовано, що ОСОБА_3 народився в селі Піщанка Красноградського району Харківської області ІНФОРМАЦІЯ_14 , про що 21.09.2016 року складено відповідний актовий запис № 22, та його батьками зазначені громадяни України: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а. с. 18).

Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади, сформованого 10.07.2024 року за № 2024/008166325, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , з 13.01.2011 року зареєстрована за адресом: АДРЕСА_1 (а. с. 14).

Згідно з Витягом з Реєстру територіальної громади сформованого 10.07.2024 року за № 2024/008171492, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 22.12.2016 року зареєстрований за адресом: АДРЕСА_1 (а. с. 20).

З Витягу з Реєстру територіальної громади, сформованого 19.07.2024 року за № 2024/008609327, вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 10.06.2014 року зареєстрована за адресом: АДРЕСА_1 (а. с. 21).

Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади, сформованого 16.08.2023 року за № 2023/006422641, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , з 16.08.2023 року зареєстрований за адресом: АДРЕСА_1 (а. с. 22, 145).

Згідно з Витягом з Реєстру територіальної громади, сформованим 19.07.2024 року за № 2024/008608857, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 18.08.2012 року зареєстрований за адресом: АДРЕСА_1 (а. с. 23).

Довідкою, виданою директором Сосонівської гімназії Нововодолазької селищної ради Харківської області Антоненко В. за вихідним № 01-22/10 від 21.08.2024 року, зафіксовано, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дійсно з 29.11.2017 року відвідував дошкільний підрозділ, а з 01.09.2018 року і по теперішній час навчається в Сосонівській гімназії Нововодолазької селищної ради Харківської області. Дитина регулярно відвідує заняття, забезпечена канцелярським приладдям та всім необхідним для навчання. 3 29.11. 2017 до 18.01.2024 року ОСОБА_2 постійно цікавився навчанням дитини, систематично підтримував спілкування з вчителями та класним керівником. До призову на військову службу 10.08.2022 року систематично відвідував батьківські збори, цікавився шкільним життям дитини (а. с. 28).

З довідки, виданої директором Сосонівської гімназії Нововодолазької селищної ради Харківської області Антоненко В. за вихідним № 01-22/09 від 21.08.2024 року, вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно з 01.09.2017 року відвідувала дошкільний підрозділ, а з 01.09.2020 року і по теперішній час навчається в Сосонівській гімназії Нововодолазької селищної ради Харківської області. Дитина регулярно відвідує заняття, забезпечена канцелярським приладдям та всім необхідним для навчання. 3 01.09.2017 до 18.01.2024 року ОСОБА_2 постійно цікавився навчанням дитини, систематично підтримував спілкування з вчителями та класним керівником. До призову на військову службу 10.08.2022 року систематично відвідував батьківські збори, цікавився шкільним життям дитини (а. с. 29).

Актом депутата Нововодолазької селищної ради Ярошенко Л. І., складеним та зареєстрованим за вихідним № 668 від 21.08.2024 року, підпис якої засвідчений секретарем ради Степаненко Н. Є. та засвідчений відбитком гербової печатки ради, встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована та фактично проживає за адресою разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 , з яким вела спільне господарство. На момент його смерті родина: дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходились на повному утриманні та матеріальному забезпеченні чоловіка (а. с. 30).

Відповідно до відповіді на адвокатський запит адвокату Лопатюк Ю. Л., Харківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повідомлено, що згідно з Журналом реєстрації заяв про визнання батьківства, невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини, справа № 32.20-107 за 2023 рік, та справа № 32.20-38 за 2023 рік, том № 8 вбачається наявність заяви про визнання батьківства, про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини та інші документи, пов`язані з державною реєстрацією народження дитини та видачою свідоцтва про народження - безпосередньо у закладах охорони здоров?я, яка подана 22.12.2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання батьківства (номер реєстрації № 142) відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На дану заяву Відділом надано інформацію за вихідним № 19567/1171-52.20-23-32.20/32:20 від 28.12,2023 року та направлено за місцем проживання ОСОБА_2 (а. с. 61, 144).

Згідно з довідкою, виданою виконувачем обов`язків начальника Нововодолазького ВДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Великородною І. за вихідним № 13068 від 19.04.2024 року, відділ повідомляє, що станом на 19.09.2024 року у них на виконанні не перебуває жодного виконавчого провадження по стягненню аліментів з ОСОБА_24 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_5 (а. с. 62).

З довідки, виданої виконувачем обов`язків головного лікаря КНП «ЦЕНТР ПЕРВИННОЇ МЕДИКО-САНІТАРНОЇ ДОПОМОГИ» за вихідним № 373 від 07.10.2024 року,неповнолітні діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ,і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ,- є в електронній системі, щеплені за календарем. Було заключено декларації з сімейним лікарем АЗПСМ села Новоселівка Мариною Головаш. Змін у стані здоров`я дітей немає (проходять щорічний профілактичний огляд). Щодо здоров`я дітей, їхнього фізичного та морального розвитку зауважень до батьків не має, стан дітей задовільний. Захворювання, які можуть бути викликані несприятливими соціально-побутових умовами, відсутні. Стосунки батька ОСОБА_2 з сімейним лікарем ОСОБА_25 були задовільні. Потреби в обстеженні лікарями обласної лікарні не має. Огляд дітей здійснювався в присутності батьків - ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , до призиву останнього на військову службу (а. с. 62 зворот).

З відповіді, зареєстрованої за вихідним № 4384ВС від 19.08.2024 року, що надана заступником начальника УПРАВЛІННЯ СОЦІАЛЬНОГО ЗАХИСТУ НАСЕЛЕННЯ ХАРКІВСЬКОЇ РАЙОННОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ Передій Т., вбачається, що відповідно до пункту 5 частини 1 статті 10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (зі змінами, далі -Закон) до сімей загиблих (померлих) Захисника чи Захисниці України належать сім`ї військовослужбовців, які загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Встановлення факту перебування особи на утриманні має юридичне значення для одержання спадщини, призначення пенсії у разі втрати годувальника. Факт перебування фізичної особи на утриманні, заінтересована особа має вирішити подавши заяву до суду про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку окремого провадження. Відсутність повного пакету документів, а також судового рішення про встановлений факт перебування фізичної особи на утриманні є підставою для відмови в наданні статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України (а. с. 39 – 41).

Згідно з Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України № 00032313140 від 28.08.2021 року, наданого Нововодолазьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) за параметрами запиту «дитина ОСОБА_4 » наявний актовий запис про народження № 00117939921 від 10 червня 2014 року, зареєстрований в реєстрі відповідно до якого дитина народилась ІНФОРМАЦІЯ_12 та її батьком зазначений ОСОБА_23 та матір`ю ОСОБА_21 із відміткою, що відомості про батька записані відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України (а. с. 156).

Пунктом 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України обумовлено, що добросовісність – це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Аналогічна правова позиція викладена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постановах від 17.07.2019 року у справі № 626/2621/18 (провадження № 61 – 10128св19) та від 18.09.2019 року у справі № 626/2490/18 (провадження № 61 – 12625св19), який зазначив на необхідність застосування докритрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі – «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності.

Отже, наведені письмові докази не містять явних суперечностей та очевидних ознак підробки, відповідають критеріям належності, достовірності, допустимості, достатності та взаємозв`язку у їх сукупності, враховуються судом у їх повному обсязі та доводять, що:

-заявниця ОСОБА_1 перебувала з 2015 року у зареєстрованому шлюбі із загиблим під час бойових дій 18.01.2024 року військовослужбовцем ОСОБА_2 ;

-на момент укладення шлюбу заявниця мала двох малолітніх дітей, відомості щодо батька яких зазначені відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема: відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , за заявою батька, а ОСОБА_4 – за статтею 135 Сімейного кодексу України;

-з часу укладення шлюбу вся родина мешкала разом за однією адресою;

-загиблий військовослужбовець утримував матеріально всю родину, відносився однаково як до своєї рідної дитини від шлюбу із заявницею, так і д пасинка з падчеркою;

-заявниця у шлюбі не працювала, аліментів від батька ОСОБА_5 не отримувала.

Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями), Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10.01.2002 року (із змінами та доповненнями), Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями), Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991 року (зі змінами та доповненнями), а також Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII від 9 квітня 1992 (із змінами та доповненнями).

Так, частиною 1 статті 15 і частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України унормовано, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Окрім того, у відповідності до припису статті 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 

Також, з огляду на приписи пункту 5 частини 2 статті 293 та частини 1 статі 315 Цивільного процесуального кодексу України – встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється судом в порядку окремого провадження.

При цьому, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду як найвищий суд у системі судоустрою України, з метою забезпечення однакового застосування норм права (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, у своїй постанові, прийнятій 20.06.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18), зробив висновок про те, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

У свою чергу положення частини 1 статті 293 вказаного кодексу передбачають, що окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Приписи частини 1 статті 315 цивільного процесуального кодифікованого закону України передбачають перелік фактів, які підлягають встановленню в порядку окремого провадження.

Зміст частини 2 наведеної статті обумовлює, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як убачається з положень пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (зі змінами та доповненнями), наведений у нормах Цивільного процесуального кодексу України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. Суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.

Крім того, цим же пунктом Пленум Верховного Суду України звертає увагу судів на те, що відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: 
- згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;
- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;
- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;
- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Також Велика Палата Верховного Суду в постанові, прийнятій 10.04.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначила, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов: 
- згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; 
- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; 
- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. 
Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів».

Відтак, з огляду на чинну судову практику, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. 

Зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що встановлення юридичного факту перебування неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на утриманні ОСОБА_2 по день смерті останнього, необхідні їй для отримання пенсії у зв`язку із втратою годувальника - загиблого військовослужбовця під час дії воєнного стану в Україні.

Частиною 5 статті 17 Конституції України унормовано, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Окрім того, приписом статті 46 Основного Закону нашої Держави визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, визначаються Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII від 9 квітня 1992 (із змінами та доповненнями).

Отже, частиною 3 статті 1 зазначеного законодавчого акта унормовано, що члени сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим законом, які загинули чи померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника

У статті 29 цього ж закону вказано, що пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби.

При цьому, згідно із правилом частини 1 статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).

Разом з цим приписом частини 1 Стаття 31 наведеного закону обумовлено, що члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Крім того, як чітко вказано у частині 2 статті 34 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пасинок і падчерка, якщо вони не одержували аліментів від батьків, мають право на пенсію нарівні з рідними дітьми.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 зазначеного кодифікованого закону України).

У відповідності до положень частин 2 і 4 статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Конституційним Судом України у абзаці 5 пункту 6 мотивувальної частини рішення № 5-рп/99 від 03.06.1999 року (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») констатовано, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і тому подібне.

Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 Сімейного кодексу України.

Нормою права, що викладена у частинах 1 і 2 статті 21 зазначеного останнім кодифікованого закону, визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Отже, з огляду на зміст частини 1 статті 36 цього ж кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Крім того, у частині 1 статті 121 Сімейного кодексу України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Приписами статті 141 цього ж кодексу визначена рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150 і 151 Сімейного кодексу України.

За змістом частини 2 вищенаведеної статті 150 батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Також як визначено у статті 180 сімейного кодифікованого закону України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Між тим положеннями статті 260 Сімейного кодексу України унормовано, що якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу. Суд може звільнити вітчима, мачуху від обов`язку по утриманню падчерки, пасинка або обмежити його певним строком, зокрема у разі: 
1) нетривалого проживання з їхнім матірю, батьком; 
2) негідної поведінки у шлюбних відносинах матері, батька дитини (стаття 268 Сімейного кодексу України).

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

Згідно із статтею 15 Сімейного кодексу України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду як чітко вбачається зі змісту статей 164 і 180 сімейного кодифікованого закону України.

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження утримання дитини вітчимом необхідне існування (настання) обставин, на підставі яких обсяг прав біологічного батька обмежується або припиняється.

Оскільки чинним сімейним законодавством України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються.

Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини. Так само як визначена частиною 1 статті 15 цього ж кодексу «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо утримання дитини.

Подібні за своїм правовим навантаженням висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду, прийнятій 11.09.2024 року в межах справи з єдиним унікальним № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) та у постановах Верховного Суду, прийнятими 11.09.2024 року в межах справи з єдиним унікальним № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), 18.10.2024 року в межах справи з єдиним унікальним № 613/1674/23 (провадження № 61-5903св24), та 06.11.2024 року в межах справи з єдиним унікальним № 468/1025/23 (провадження № 61-14070св23).

Відтак, проживання однією сім`єю чоловіка з неповнолітніми дітьми дружини, тобто із падчеркою та пасинком є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у нього деяких прав та обов`язків, зокрема, щодо утримання них.

Натомість, приписом частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Окрім цього, суд також керується правозастосовною практикою, викладеною Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, а саме: постановою Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, прийнятою 21.01.2026 року в межах справи з єдиним унікальним № 739/1677/24 (провадження № 61-13363св25), де суд зазначив, що факт утримання дитини не біологічним батьком, а вітчимом не може встановлюватись у безспірному порядку, в тому числі на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Крім цього, Верховний Суд у своїй постанові, прийнятій 31.10.2025 року у справі з єдиним унікальним № 295/8334/24 (провадження № 61-8677св25) зазначив, що доведення факту перебування на утриманні дітей пов`язане із настанням (існуванням) обставин, за яких їх рідний батько не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дітей, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Факт перебування на утримані дітей особою, яка не є їхнім батьком, не може встановлюватись у безспірному порядку або за згодою лише матері дітей, або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дітей.

З огляду на наведене у справі наявний спір про право, а саме спір щодо участі біологічного батька у матеріальному забезпеченні дитини та/або ухилення від такого забезпечення, який відповідно до закону підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини 4 - 5 статті 19 Сімейного кодексу України).

Таким чином, на момент загибелі під час бойових дій 18.01.2024 року військовослужбовця ОСОБА_2 на його утриманні перебували дружина – заявниця у справі – ОСОБА_1 , неповнолітня дитина від цього шлюбу – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , неповнолітній пасинок - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та неповнолітня падчерка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отже, встановлення юридичного факту, про який просить ОСОБА_1 , породжує правовий наслідок, оскільки цей факт може впливати на отримання пенсії у зв`язку із втратою годувальника – військовослужбовця, який загинув під час бойових дій в Україні. Призначення пенсійного забезпечення пасинку та падчерці можливе лише після встановлення такого юридичного факту шляхом вирішення в судовому порядку питання щодо їх перебування на утриманні загиблого.

Розглядаючи заяву по суті вимог ОСОБА_1 , у процесуальний та законний спосіб доведено реєстрацію відомостей про батька за правилом статті 135 Сімейного кодексу України лише відносно падчерки.

Наведена норма сімейного кодифікованого закону України у своїй частині 1 мовить про те, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли не має спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень проводиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відтак, лише по відношенню до цієї дитини - ОСОБА_4 - у загиблого як вітчима виникли умови, за яких вважається, що дитина перебуває на його годуванні, тобто не має батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер.

Разом з цим, через те, що суд не має повних та достовірних відомостей щодо наявності у пасинка загиблого - ОСОБА_5 - вищевказаних родичів (батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер), а також, що вони з поважних причин не можуть надавати йому належного утримання, на цей час відсутні законні підстави вважати загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 його годувальником.

Ухвалюючи це рішення, суд виходить з положень частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина 5 статті 11 Цивільного кодексу України).

За таких підстав, ретельно перевіривши матеріали справи в контексті визначених доказів та їх оцінки як достатніх, разом із змістом усталеної судової практики, в сукупності з встановленими та доведеними у судовому засіданні обставинами, покладаючись на показання свідків та письмові докази у справі, ураховуючи, що факт перебування ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на утриманні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який загинув під час бойових дій ІНФОРМАЦІЯ_8 , по день його смерті, має для заявниці юридичне значення, суд вважає за можливе заяву ОСОБА_1 в цій частині вимог задовольнити, а в їх іншій частині відмовити.

Таким чином, проаналізував всі наявні докази у їх сукупності, наведені та встановлені у судовому засіданні факти та відповідні ним правовідносини, суд доходить висновку про законність та обґрунтованість вимог заявника та можливість задоволення її заяви частково шляхом встановлення факту перебування ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на утриманні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який загинув під час бойових дій ІНФОРМАЦІЯ_8 , по день його смерті.

Ухвалюючи рішення, суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04).

У відповідності із приписами частини 7 статті 294 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі та ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року; статтями 9, 17, 46, 125 і 129 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями); статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями); Рішеннями Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) і від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04); статтями 3, 21, 36, 135, 260, 268 Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10.01.2002 року (із змінами та доповненнями); статтями 3, 11, 15 і 16 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями); статтями 17, 36 і пунктами 3 та 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року; Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів»; абзацом 5 пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 5-рп/99 від 03.06.1999 року (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї»); Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»; Постановою Великої Палати Верховного Суду, прийнятою 10.04.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18); Постановою Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, прийнятою 20.06.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18); Листом Верховний Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», а також статтями 1 - 5, 7, 10 - 13, 17 – 19, 23, 31, 42, 43, 58, 60, 62, 65, 67, 76 – 81, 83, 89, 128 – 131, 133, 187, 211, 214, 223, 227, 230, 235, пунктом 2 частини 1 та частиною 3 статті 258, статтями 259, 263 - 265, 268, частинами 5 та 11 статті 272, частинами 1 і 2 статті 273, частиною 1 і пунктом 5 частини 2 статті 293, статтею 294, частиною 2 статті 315, статтею 319, частиною 1 статті 352, статтями 354 і 355 Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями),

в и р і ш и в:

Заяву ОСОБА_1 , із залученням до участі у справі в якості заінтересованих осіб: УПРАВЛІННЯ СОЦІАЛЬНОГО ЗАХИСТУ НАСЕЛЕННЯ ХАРКІВСЬКОЇ РАЙОННОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ та ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ ПЕНСІЙНОГО ФОНДУ УКРАЇНИ В ХАРКІВСЬКІЙ ОБЛАСТІ,- «Про встановлення факту, що має юридичне значення» задовольнити частково.

Встановити юридичний факт перебування ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на утриманні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який загинув під час бойових дій ІНФОРМАЦІЯ_8 , по день його смерті.

В іншій частині вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну його частини (скорочене рішення) - в той же строк з дня складання повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано, а у разі подання - після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення, що набрало законної сили, обов`язкове для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються при проголошенні рішення:

Заявник:  ОСОБА_1 , місце проживання чи перебування ( АДРЕСА_1 ), реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , паспорт громадянина України (ID паспорт з безконтактним електронним носієм № НОМЕР_8 , виданий 29.08.2017 року органом 6347);

Заінтересована особа: УПРАВЛІННЯ СОЦІАЛЬНОГО ЗАХИСТУ НАСЕЛЕННЯ ХАРКІВСЬКОЇ РАЙОННОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ, місцезнаходження (вулиця Незалежності, будинок № 3, село Покотилівка Харківського району Харківської області, 62458), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (03196541);

Заінтересована особа: ГОЛОВНЕ УПРАВЛІННЯ ПЕНСІЙНОГО ФОНДУ УКРАЇНИ В ХАРКІВСЬКІЙ ОБЛАСТІ, місцезнаходження (майдан Свободи, Держпром, під`їзд № 3, поверх № 1, кімната № 58, місто Харків), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (14099344).

Скорочене рішення було ухвалено шляхом прийняття, складено за допомогою комп`ютерного набору та підписано суддею у нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Повне рішення складено з урахуванням приписів частини 3 статті 124 Цивільного процесуального кодексу України за допомогою комп`ютерного набору та підписано суддею в одному примірнику 29 січня 2026 року.

Суддя С. В. Мащенко