ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року	Львів	Справа № 300/9029/25 пров. № А/857/3900/26	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючої судді	Хобор Р. Б.,	
суддів:	Бруновської Н. В.,	
  з участю секретаря судового засідання	Шавеля Р. М.,  Богачука Ю.С., 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року про відмову у забезпеченні позову, що ухвалив суддя Главач І.А., у місті Івано-Франківську, у справі № 300/9029/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування рішень, 
В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини НОМЕР_1 , про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.
Підставою звернення до суду слугували протиправні, на думку позивача, дії відповідачів щодо призову його на військову службу під час мобілізації та подальшого зарахування до особового складу військової частини.
24.12.2025 на адресу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від позивача надійшла заява про забезпечення позову шляхом заборони військовій частині НОМЕР_1 вчиняти певні дії, а саме переводити ОСОБА_1 до іншої військової частини до моменту винесення рішення по даній справі судом, а також не допустити затягування справи – у зв`язку із зміною військової частини через такі переведення позивача до іншої військової частини, а також не допустити таке переведення, яке може призвести до загибелі чи безвісти зникнення ОСОБА_1 під час бойових дій.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року в задоволенні заяви відмовлено.
Приймаючи оскаржену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що заява про забезпечення позову містить тільки загальні покликання на протиправність дій відповідачів щодо призову позивача на військову службу, проте суду не надано жодних доказів протиправності дій, рішень чи бездіяльності, зокрема, Військової частини НОМЕР_1 та доказів того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких позивач звернувся до суду.
Не погодившись із цим рішенням, його оскаржив позивач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що, суд першої інстанції, упереджено розглянув заяву про забезпечення позову, фактично вирішивши питання по суті справи ще на стадії розгляду заяви про забезпечення. Апелянт наголошує на тому, що він надав суду докази наявності підстав для відстрочки від мобілізації, зокрема трек-номер поданої заяви на відстрочку, а також документи про порушення процедури мобілізації, включаючи порушення процедури проходження військово-лікарської комісії, що підтверджує відповідь 16 Регіональної військово-лікарської комісії від 30 грудня 2025 року № 1190/3/11375 про повторне направлення на ВЛК.
Апелянт вважає, що незабезпечення позову щодо дій Військової частини НОМЕР_1 може призвести до переведення його до іншої військової частини, у тому числі у зону бойових дії, що спричинить негативні для позивача наслідки. 
Позивач вказує на те, що докази можливості направлення позивача в зону бойових дії позивач не має змоги надати, до того часу, доки ці обставини не настануть. Однак, враховуючи існування воєнного стану в Україні, такий розвиток подій, на думку позивача, є очевидним.
При цьому позивач зазначає, що у випадку безпосередньої участі позивача у бойових діях, здоров`ю позивача може бути заподіяна шкода, що зробить неможливим догляд за матір`ю, а відтак судове рішення на користь позивача втратить будь-який практичний сенс. 
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив, що позивач просить забезпечити позов шляхом заборони військовій частині НОМЕР_1 вчиняти певні дії, а саме переводити ОСОБА_1 до іншої військової частини до моменту винесення рішення у даній справі судом, а також не допустити затягування справи – у зв`язку із зміною військової частини через такі переведення позивача до іншої військової частини, а також не допустити таке переведення, яке може призвести до загибелі чи безвісти зникнення ОСОБА_1 під час бойових дій.
Позивач вважає дії відповідачів неправомірними, оскільки позивач, на думку суду першої інстанції, має право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
Водночас, суд першої інстанції встановив, що матеріали справи не містять доказів наявності у позивача оформленої відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. У зв`язку з чим вважав, що наявні у матеріалах справи докази стосуються доведення факту наявності у позивача права на отримання відстрочки, однак такі докази не можуть досліджуватися судом на даному етапі. Факт наявності чи відсутності у позивача права на відстрочку може бути встановлено тільки у рішенні суду.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно – правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого. 
Інститут забезпечення позову регламентовано статтями 150-158 КАС України, які закріплюють підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також види та способи забезпечення позову в адміністративному процесі.
За правилами статті 150 КАС України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Частиною 1, 2 статті 151 КАС України встановлено, що позов може бути забезпечено шляхом:
1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 
2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;
3) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 
4) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Суд звертає увагу на те, що забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, до вирішення адміністративної справи по суті позовних вимог, заходів, необхідних для створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача, тобто, покликане гарантувати виконання рішення адміністративного суду і спрямоване на забезпечення принципу обов`язковості судових рішень.
Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що забезпечення адміністративного позову є крайнім заходом, вжиття якого можливе, виключно, за наявності підстав, передбачених частиною 2 статті 150 КАС України.
Таким чином забезпечення позову це створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо є реальні причини вважати, що рішення може бути невиконане. 
Апеляційний суд встановив, що позивач просить забезпечити позов, заборонивши військовій частині НОМЕР_1 вчиняти певні дії, а саме переводити ОСОБА_1 до іншої військової частини до моменту винесення рішення по даній справі судом, а також не допустити затягування справи – у зв`язку із зміною військової частини через такі переведення позивача до іншої військової частини, а також не допустити таке переведення, яке може призвести до загибелі чи безвісти зникнення ОСОБА_1 під час бойових дій.
Також апеляційний суд встановив, що жодного документа, який би підтверджував право позивача на відстрочку від мобілізації немає.
На переконання апеляційного суду, позивач не довів, що Військова частина НОМЕР_1 вчинила будь-які дії, що свідчать про намір переведення позивача до іншої військової частини, оскільки не надав наказів, розпоряджень чи інших документів, які б підтверджували такий намір, оскільки потенційна можливість переведення, на яку посилається апелянт, сама по собі не є підставою для забезпечення позову.
Крім того, апеляційний суд встановив, що жодних доказів, які вказують на те, що невжиття заходів забезпечення позову зумовить настання негативних і незворотних наслідків для позивача немає.
Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що позивач не пояснив, яким чином заборона на переведення до іншої військової частини запобігає ризикам, на які посилається позивач, оскільки сама по собі заборона на переведення не усуває ризиків загибелі чи зникнення, про які стверджує позивач
Законом України „Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ визначено порядок комплектування військовослужбовцями Збройних Сил України та інших військових формувань, порядок проходження військової служби, повноваження командирів (начальників) військових частин щодо управління військовою службою. 
При цьому, питання переміщення військовослужбовців, у тому числі переведення їх до інших військових частин, належить до виключної компетенції командирів (начальників) військових частин і регулюється спеціальним законодавством про військову службу, статутами Збройних Сил України та положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців. 
Апеляційний суд не наділений повноваженнями втручатися у внутрішню організацію діяльності Збройних Сил України, зокрема у прийняття рішень щодо переміщення військовослужбовців. 
Заборона на переведення позивача до іншої військової частини фактично означає втручання суду у сферу військового управління, що не входить до компетенції адміністративного суду.
Отже, апеляційний суд вважає, що позивач просить суд вжити захід забезпечення позову, який виходить за межі повноважень суду та суперечить законодавству про військову службу.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що відсутні обставини, які вказують на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Підводячи підсумок наведеного вище, апеляційний суд вважає, що необхідно відмовити у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року у справі № 300/9029/25 - без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. М. Шавель