ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року місто Київ.
Справа № 759/6022/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6487/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Желепи О.В.,
суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
за участю секретаря судового засідання Рябошапка М. О.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 грудня 2025 року (ухвалено у складі судді Шум Л.М., дата складення повного тексту рішення - відсутня)
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про відібрання малолітньої дитини,-

ВСТАНОВИВ

У березні 2025 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про відібрання малолітньої дитини.
В обґрунтування позову зазначила, що 05 травня 2018 року, між позивачкою та відповідачем - ОСОБА_1 було укладено шлюб, який було зареєстровано Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис №673 від 05 травня 2018 року, що засвідчується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 від 28 вересня 2023 року.
Від даного шлюбу у позивачки та відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини ОСОБА_3 , серія НОМЕР_2 виданого Святошинським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Києва від 26 вересня 2018 року. Також у позивачки є син від попереднього шлюбу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З вересня 2023 року сторони проживали окремо. Позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, й під час триваючого процесу, а саме: 08 грудня 2023 року відповідач без згоди позивачки, в односторонньому порядку, ввівши в оману позивачку - сказавши, що забирає спільну доньку на короткотерміновий строк, по факту здійснив викрадення та зміну фактичного місця проживання дитини, яку за місцем її проживання з матір`ю не повернув.
З того часу, відповідач відмовляється повертати дитину до попереднього місця проживання дитини з матір`ю та її старшим братом. Крім того, відповідач перешкоджає позивачці у спілкуванні з донькою.
09 лютого 2024 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі №759/24066/23 було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем.
08 серпня 2024 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/7617/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання з матір`ю та зобов`язанням передати дитину, третя особа- служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, позов задоволено.
Визначено місце проживання дитини з матір`ю, та зобов`язано батька передати дитину матері. В задоволенні зустрічного позову про визначення місця проживання дитини з батьком відмовлено
18 березня 2025 року Київським апеляційний судом за відповідно прийнятою постановою в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо скасування рішення суду першої інстанції та задоволення зустрічного позову - відмовлено. Рішення суду першої інстанції як і постанова суду апеляційної інстанції набрали чинності з 18 березня 2025 року.
Таким чином, згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/7617/24 від 08 серпня 2024 року, що було залишено в силі за результатом апеляційного оскарження, та яке набуло законної сили 18 березня 2025 року, в судовому порядку було визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 разом з матір`ю - ОСОБА_2 .
Під час розгляду справи по суті, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білгородської сільської ради Бучанського району Київської області прийшла до висновку, що місце проживання дитини має бути з матір`ю. Даний висновок було затверджено рішенням №131 від 04 липня 2024 року виконавчого комітету Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області.
Висновком також було зафіксовано, що відповідач чинить перешкоди позивачці у спілкуванні з донькою та здійсненні батьківських обов`язків.
ОСОБА_1 18 березня 2025 року після проголошення рішення суду апеляційною інстанцією передати дитину матері відмовився не дивлячись на рішення суду, що набрало законної сили з моменту проголошення постанови суду апеляційної інстанції, будучи обізнаним зі змістом рішення, оскільки був присутнім на проголошенні постанови Київського апеляційного суду.
Позивачка зазначала, що відповідач, викравши дитину (доньку), тим самим змінивши місце проживання дитини з 08 грудня 2023 року утримує її та відмовляється добровільно виконати рішення суду, що має законну силу з 18 березня 2025 року, за яким місцем проживання дитини визначено з позивачем, внаслідок чого наявна необхідність звернення позивачкою із цим позовом до суду.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 грудня 2025 року позовні вимоги - задоволено.
Відібрано малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у батька - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , без позбавлення його батьківських прав.
Передано малолітню дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 матері дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 .
Допущено негайне виконання рішення суду в частині відібрання у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та передано дитину її матері - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1211, 20 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, адвокат Левченко А.В., який діє в інтересах відповідача ОСОБА_1 30 грудня 2025 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Вирішити питання стягнення судового збору.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при винесенні рішення навіть не намагався встановити, де саме буде в подальшому місце проживання малолітньої дитини після прийнятого ним рішення про відібрання дитини з місця її проживання у батька та передачі її матері.
Наголошує, що суд першої інстанції безпідставно розглянув спір по суті за відсутності письмового висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору про відібрання дитини.
Звертає увагу, що судом першої інстанції при розгляді справи не було взято до уваги докази, які свідчать, що повернення дитини за місцем проживання матері створить загрозу здоров`ю дитини та негативно впливатиме на її подальший розвиток. 
Вказує, що судом при ухваленні рішення поза увагою було залишено висновок психолога ОСОБА_5 від 25 квітня 2025 року, відповідно до якого за результатами проведеної роботи з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_1  було виявлено: у дитини сформована безпечна прив`язаність до батька, бабусі й дідуся по батьковій лінії та наявна порушена прив`язаність до матері; сформована емоційна близькість дитини з батьком; високий рівень тривожності у дитини, який обумовлений тим, що дитина залучена у сімейний конфлікт; психологічні установки батька є продуктивними, здатними забезпечити повний психологічний комфорт і благополуччя своєї дитини; батькові притаманні прояви педагогічної тактовності, турботливості, піклування й дбайливості відносно дитини.
Стверджує, що судом першої інстанції не було забезпечено право дитини висловити свою думку під час розгляду справи.
Просить суд апеляційної інстанції врахувати правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, а саме: від 23 грудня 2019 року у справі № 648/2062/18, від 06 грудня 2021 року у справі № 493/1516/20-ц (провадження № 61-15393св21), від 04 жовтня 2023 року у справі № 208/4667/20 (провадження № 61-6229св23), від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 (провадження № 61-19210св20).
У відзиві позивачка зазначає, що доводи викладені відповідачем в апеляційній скарзі є безпідставними та необгрунтованими, оскільки судом першої інстанції було ретельно досліджено всі фактичні обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення. Суд дійшов обгрунтованого та вмотивованого висновку щодо порушення Відповідачем, протягом тривалого часу, прав позивачки, як матері на виховання дитини так і прав малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на її спілкування та проживання із матір`ю та братом, які передбачені Сімейним Кодексом України.
У судовому засіданні 03 березня 2026рокуОСОБА_1 та його представник - адвокат Левченко А.В. підтримали доводи апеляційної скарги, просили задовольнити з підстав, викладених у ній.
Також заявили клопотання про заслуховування думки малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
У судовому засіданні, яке призначене на 03 березня 2026 року ОСОБА_2 та її представник - адвокат Моргун Д.О. заперечили проти доводів апеляційної скарги.
Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області у судове засідання не з'явилась, проте подала до суду заяву в якій просила вирішити спір у відповідності до вимог чинного законодавста та розглядати справу без її участі.
У судовому засіданні 21 квітня 2026 року представник відповідача доводи скарги підтримав, просив заслухати думку дитини.
Представник позивача заперечував проти задоволення скарги та заслуховування думки дитини, в якої складний психологічний стан.
З урахуванням наведено, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності Служби у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, а також відсутності необхідності заслуховувати думку дитини, в якої складний психологічний стан, через конфлікт батьків, щодо місця її проживання.
За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши,  ОСОБА_1 та його представника - адвоката Левченка А.В., ОСОБА_2 та її представника - адвоката Моргуна Д.О.,доповідь головуючого судді Желепи О. В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
У частині четвертій статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними згідно з частиною першою статті 161 СК України може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Відповідно до частини першої статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.
Згідно із статтею 163 СК України батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.
Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам (абзац 2 частини першої статті 162 СК України).
Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.
Такий правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц, постановах Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі № 359/1144/21, від 21 червня 2023 року у справі № 336/2426/20, від 08 червня 2022 року у справі № 954/1305/19, від 14 липня 2021 року у справі № 127/30529/18-ц та інших.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист; набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя; невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Судом встановлено, що 05 травня 2018 року, між позивачкою та відповідачем - ОСОБА_1 було укладено шлюб, який було зареєстровано Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис №673 від 05 травня 2018 року, що засвідчується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 від 28 вересня 2023 року.
Від даного шлюбу у позивачки та відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини ОСОБА_3 , серія НОМЕР_2 виданого Святошинським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Києва від 26 вересня 2018 року.
09 лютого 2024 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі №759/24066/23 було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем.
08 серпня 2024 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/7617/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання з матір`ю та зобов`язанням передати дитину, третя особа - служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області позов задоволено.
Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю ОСОБА_2 .
Зобов`язано ОСОБА_1 передати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , матері ОСОБА_2 .
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини відмовлено.
18 березня 2025 року Київським апеляційний судом в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо скасування рішення суду першої інстанції та задоволення зустрічного позову - відмовлено. Рішення суду першої інстанції як і постанова суду апеляційної інстанції набрали чинності з моменту проголошення.
Під час розгляду вищезазначеної справи по суті, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білгородської сільської ради Бучанського району Київської області прийшла до висновку, що місце проживання дитини має бути з матір`ю. Даний висновок було затверджено рішенням №131 від 04 липня 2024 року виконавчого комітету Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області.
Висновком служби у справах дітей, також було зафіксовано, що відповідач чинить перешкоди позивачці у спілкуванні з донькою та здійсненні батьківських обов`язків.
Постановою Верховного суду від 04 червня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , залишено без задоволення, а рішення Святошинського районного суду від 07 серпня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2025 року залишено без змін.
Судом також встановлено, що незважаючи на рішення суду про зобов`язання передати дитину матері, ОСОБА_1 дитину матері не передав, та продовжував утримувати дитину більше року до березня 2026 року.
Як пояснив представник відповідача в апеляційному суді мати викрала дитину зі школи під час перебування справи на апеляційному розгляді і станом на 21 квітня 2026 року дитина знаходиться у матері, яка не повідомляє місце її знаходження.
Встановивши, що відповідним рішенням суду у справі № 759/7617/24, яке набрало законної сили, місце проживання малолітньої дитини сторін визначено разом з позивачкою, однак відповідач дитину матері не повернув у добровільному порядку, що стало підставою для звернення позивачки до суду з цим позовом, суд першої інстанції, вважав доведеним порушення прав позивача, констатував що повернення дитини матері насамперед відповідатиме інтересам дитини,  а тому дійшов правильного висновку про відібрання малолітньої  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у батька  ОСОБА_1 та передачу доньки її матері - ОСОБА_2 .
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції при винесенні рішення навіть не намагався встановити, де саме буде в подальшому місце проживання малолітньої дитини після прийнятого ним рішення про відібрання дитини з місця її проживання у батька та передачі її матері є необґрунтованим, необ`єктивним та таким, що ґрунтується на неправильному розумінні предмета спору, правової природи заявлених позовних вимог і меж судового розгляду, встановлених цивільним процесуальним законодавством України, з огляду на таке.
Місце проживання дитини та місце її реєстрації є різними юридичними поняттями, оскільки місце проживання визначає, з ким фактично проживає дитина, тоді як місце реєстрації має обліковий характер і саме по собі не визначає, з ким проживає дитина та хто з батьків має перевагу у спорах щодо неї. 
Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Колегія суддів звертає увагу, що судне наділений повноваженнями виходити за межі предмета та підстав позову або вирішувати питання, які не були заявлені стороною у якості позовних вимог. Предметом розгляду у даній справі є відібрання малолітньої дитини у батька та передача її матері, що прямо випливає зі змісту позовної заяви, обраного способу судового захисту та правової кваліфікації спірних правовідносин. У межах даного спору суд першої інстанції не вирішував і не зобов`язаний був вирішувати питання визначення місця проживання дитини, оскільки таке питання не є предметом цієї справи. 
Вищевказане рішення суду від 08 серпня 2024 року у справі № 759/7617/24 про визначення місця проживання ОСОБА_3 - малолітньої дитини ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю (позивачкою), як і зобов`язання відповідача передати дитину матері на момент пред`явлення позову у справі, що наразі розглядається апеляційним судом, добровільно відповідачем не виконано, не дивлячись на повну усвідомленість та обізнаність про існування рішення суду, обов`язкового до виконання відповідно до законодавства з моменту набраннячинності, тобто з 18 березня 2025року, а відповідно відповідач утримує дитину всупереч рішенню суду, закону, що порушує права дитини та матері. 
Статтею 162 ч. 1 СК України визначено: «Якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання». 
Частина 2 ст. 163 СК України надає право батькам вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. 
Положення ст. 162 ч.1 СК України також застосовується у випадках невиконання рішення суду про визначення місця проживання дитини з іншим з батьків, якому/якій потрібно передати дитину на виконання рішення суду, що підтверджується судовою практикою, а саме згідно висновків Верховного Суду по справі № 650/1631/19 від 26 лютого 2020 року: «Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно керувався тим, що небажання відповідача добровільно виконати судове рішення щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, відсутність законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду в цій частині є підставою для захисту прав позивача в порядку, визначеному статтею 162 СК України, і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України.» 
Аналогічна наведеній справі, релевантна практика Верховного Суду представлена в справах: - постанові КЦС ВС від 26 лютого 2020 року у справі № 742/1593/19; - постанові КЦС ВС від 5 квітня 2018 року у справі № 752/17200/17-ц; - постанові КЦС ВС від 24 жовтня 2018 року у справі № 487/545/17-ц; - постанові КЦС ВС від 17 вересня 2020 року у справі № 673/258/19. 
Крім того, Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує, що при вирішенні спорів, які стосуються втручання у сімейне життя, першочергового значення набуває принцип забезпечення найкращих інтересів дитини. У пункті 100 рішення Європейського суду з прав людини від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» зазначено, що у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, стабільному та сприятливому середовищі, навіть якщо це передбачає тимчасове обмеження спілкування з одним із батьків.
За таких обставин, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відібрання малолітньої дитини у батька та передачу її матері, діяв у межах заявлених позовних вимог, правильно застосував норми матеріального та процесуального права та не був зобов`язаний встановлювати місце проживання дитини, оскільки таке питання не входило до предмета спору.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно розглянув спір по суті за відсутності письмового висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору про відібрання дитини, з огляду на таке.
У постанові ОП КЦС ВС від 11 грудня 2023 у справі № 523/19706/19 суд дійшов висновку, що передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Суд звертає увагу, що вматеріалах справи наявний висновок комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білгородської сільської ради Бучанського району Київської області, затверджений рішенням сільського голови №131 від 04 липня 2024 року, яким встановлено, що батько - громадянин ОСОБА_6 умисно чинить перешкоди у спілкуванні матері - громадянки ОСОБА_2 з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та перешкоджає матері у здійсненні нею батьківських обов`язків. За результатами комплексного аналізу умов проживання дитини та поведінки батьків комісією обґрунтовано прийнято висновок про доцільність визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. 
Колегія суддів зауважує, що відповідач не зважаючи на особисту участь ним в засіданні комісії та проведену профілактичну роботу спеціалістами Служби у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, враховуючи прийняте комісією рішення не в його інтесересах, з висновком не погоджується та в процесі розгляду зазначених у даному відзиві судових справ намагається його спростувати. 
Однак відповідний висновок було неодноразово досліджено судами в ході розгляду справ та визнано таким, що є належним доказом у справі. 
В апеляційній скарзі відповідачем зокрема вказується про те, що «за місцем проживання матері- ОСОБА_7 , обстеження умов проживання малолітньої дитини ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 , проводилось не працівниками служби у справах Білгородської сільської ради Бучанського району, а працівниками служби у справах дітей Зазимської сільської ради, Броварського району Київської області, і це обстеження як зазначеному у Висновку було проведено 7 березня 2024 року, тобто до відкриття 18 квітня 2024 року Святошинським районним судом міста Києва провадження у цивільній справі №759/7617/24 про визначення місця проживання дитини. Таким чином виконавчий комітет Білгородської сільської ради Бучанського району Київської області затвердив висновок, не маючи доказів обстеження місце проживання матері - саме працівниками служби у справах Білгородської сільської ради Бучанського району, та взяв за основу документи, а саме акт складений працівниками служби у справах дітей Зазимської сільської ради, Броварського району Київської області від 7 березня 2024 року, невідомо з яких підстав, та на виконання ким прийнятого рішення про необхідність проведення такого обстеження, яке проводилось точно не на виконання вимог суду, оскільки було проведено, ще до відкриття судом цивільної справи №759/7617/24». 
Однак відповідний висновок відповідача є хибним та необгрунтованим, що зумовлено наступним. 
Відповідно до Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866, Служби у справах дітей та сім`ї в межах своїх повноважень та територіальної юрисдикції здійснюють соціально-правовий захист дітей виключно за місцем проживання (перебування) дітей в межах відповідної адміністративної юрисдикції. 
Зважаючи на вищевикладене, обстеження умов проживання дитини за місцем проживання позивачки здійснювалось спеціалістами служби у справах дітей Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, а всі інші дії спеціалістами служби у справах Білгородської сільської ради Бучанського району, Київської області за місцем проживання дитини на момент розгляду судової справи. 
Також, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було забезпечено право дитини висловити свою думку під час розгляду справи, з огляду на таке.
Відповідно до статті 171 Сімейного кодексу України думка дитини враховується з урахуванням її віку та рівня розвитку, а обов`язок безпосереднього заслуховування дитини у судовому засіданні законом не встановлений. 
Аналогічну правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд, зокрема у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 761/10730/16-ц та від 27 листопада 2019 року у справі № 643/15052/16-ц, у яких зазначено, що заслуховування малолітньої дитини можливе лише за умови, якщо це відповідає її віку, психологічному стану та не суперечить найкращим інтересам дитини. 
Крім того, Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема у справах «M.S. v. Ukraine» та «Sahin v. Germany», наголошує, що залучення дитини до судового процесу не є самоціллю, а державні органи зобов`язані насамперед забезпечити захист дитини від можливого психологічного травмування. Саме тому суд може обмежитись оцінкою письмових доказів, висновків органів опіки та піклування та інших об`єктивних даних без безпосереднього допиту малолітньої дитини. 
Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, будь-яке опитування дитини без врахування ситуації, яка склалась в сім`ї і в якій перебуває дитина, не зможе реально відобразити думку дитини. 
Аналогічного висновку дійшов суд у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18. 
Також думка дитини, далеко не завжди залежить від її віку та рівня розвитку. Як правило, під час уже існуючого конфлікту між батьками дитина підпадає під вплив батьків (часто свідомо маніпулятивний), залежність від думки одного із батьків, навіювання страхів батьком чи матір`ю, боязнь втратити любов одного із батьків, тощо. Відповідно, за таких обставин, об`єктивність думки та інтересів дитини, висловлених нею у суді та/або органі опіки та піклування є сумнівною та не може слугувати достатнім доказом у справі про визначення місця проживання дитини. 
У постанові ВС від 22 грудня 2021 року у справі № 554/1124/20 (провадження №61-18504св21) зауважено, що озвучена в судовому засіданні думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про визначення місця її проживання, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, наприклад таких, як тривалий час проживання дитини з одним із батьків без можливості повноцінного спілкування з тим із батьків, з ким дитина не проживає. 
Станом на сьогодні, не має відповідного запобіжного заходу, який допоміг би уникнути відповідного впливу на дитину, а тому суд прийшов вірного висновку в інтересах дитини щодо відсутності необхідності її опитування в суді, оскільки дитина не досягла необхідного віку достатнього для вільного висловлення власної думки за відсутності впливу на неї зовнішніх факторів. 
У постанові ВС від 23 травня 2018 року у справі № 682/966/17 (провадження № 61 14940св18) зроблено висновок про те, що якщо дитина малолітнього віку, судове рішення не може бути скасоване лише з тих підстав, що думка дитини не була з`ясована.
Слід зазназначити, що за обставинами даної справи встановлено, що спочатку батько змінивмісце проживання дитини, забравши її від матері, та не повертав дитину матері, навіть на виконання рішення суду про повернення дитинис, а в подальшому під час апеляційного перегляду мати забрала дитину з школи, відповідно виконавши рішення суду.
Така поведінка батьків та наявний в справі висновок психолога свідчить про те, що дитина наразі через поведінку батьків знаходиться у важкому психологічному стані, а тому опитування її думки з огляду на предмет спору в даній справі про відібрання дитини на виконання вже раніше ухваленого рішення, яке в тому числі і Верховним Судом залишено без змін лише призведе до зайвого травмування дитини та не впливатиме на вирішення спору.
Доводи про не врахуванням висновків Верховного Суду в постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 648/2062/18, від 06 грудня 2021 року у справі № 493/1516/20-ц (провадження № 61-15393св21), від 04 жовтня 2023 року у справі № 208/4667/20 (провадження № 61-6229св23), від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 (провадження № 61-19210св20), колегія суддів відхиляє, оскільки обставини, які були встановлені в вищенаведених справах не є тотожним тим обставинам, що встановив суд, та якими керувався, задовольняючи позов матері.
Суд в даній справі виходив з того, що батько на протязі більш ніж рік не виконував рішення суду про зобов`язання повернути дитину матері, та не надав жодного доказу, який би свідчив про те, що рішення про відібрання дитини від батька та повернення дитини матерістворюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.
Єдиний наданий відповідачем доказ, на який він покликається під час апеляційного перегляду це висновок психолога ОСОБА_5 , в якому зазначено про прихильність та захищеність дитини під час перебування з батьком. Проте такий виснвок не містить посилань, на можливі негативні наслідки для дитини, якщо вона буде жити з матір`ю. 

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, а зводяться до тлумачення норм права на розсуд апелянта.
Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
З огляду нате, що рішення залишається без змін, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК україни судові витрати, понесені в районному суді не перерозподіляються, а витрати відповідача в даній справі йому не відшкодовуються. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 372, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 11 травня 2026 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова