Єдиний унікальний номер справи № 759/457/26
Провадження № 33/824/1839/2026

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2026 року суддя Київського апеляційного суду Журба С.О., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Святошинського районного суду міста Києва від 05 лютого 2026 року, прийняту відносно
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
за ст. 124, ч.3 ст.130 КУпАП,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 546345 від 20.12.2025 року: 
20.12.2025 о 19 год. 07 хв. у м. Києві по Житомирському шосе ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Citroen C3», номерний знак НОМЕР_1 , при перестроюванні не дав дорогу та скоїв зіткнення з автомобілем «Nissan Murano», номерний знак НОМЕР_2 , що рухався в попутному напрямку під керуванням ОСОБА_2 по тій смузі, на яку він мав намір перестроїтись.
Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 10.3 Правил дорожнього руху та спричинив пошкодження транспортних засобів, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.
Крім того, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 546326 від 20.12.2025 року:
20.12.2025 о 19 год. 20 хв. у м. Києві по просп. Берестейський, 10 шосе ОСОБА_1 керував автомобілем «Citroen C3», номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку відмовився. Дане правопорушення вчинено повторно протягом року.
Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 05 лютого 2026 року  ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ч. 3 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (протоколи серії ЕПР1 № 546345, № 546326 від 20.12.2025), та наклалено на нього адміністративне стягнення - штраф у розмірі 3 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 10років, без конфіскації транспортного засобу.
Не погоджуючись із таким судовим рішенням, 16 лютого 2026 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Святошинського районного суду міста Києва від 05 лютого 2026 року і закрити провадження у справі на підставі ст. 247 КУпАП.
Переглянувши справу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків:
У судове засідання, призначене на 14.05.2026 року, з`явилася захисник ОСОБА_1 - адвокат Клочкова А.О., доводи наведені в апеляційній скарзі підтримала, просила апеляційну скаргу задовольнити.
Одним із доводів апеляційної скарги було те, що водій погодився на проходження огляду, однак працівники поліції протиправно не доставили ОСОБА_1 до медичного закладу та внесли недостовірні дані до протоколу щодо відмови від проходження огляду.
Такі твердження апелянта не можуть бути прийняті апеляційний судом, з огляду на наступне:
Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, відомостями та інформацією з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також іншими документами.
Отже, виходячи з вищенаведеного правового обґрунтування належним доказом правопорушення є відеозапис, матеріали якого обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
З наявного в матеріалах справи відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 на пропозицію працівників поліції дійсно словесно відповідав згодою на проходження огляду, водночас фактично такі слова протирічили діям водія. Зокрема відеозаписом зафіксовано, що ОСОБА_1 після висловлення згоди відмовляється виконувати інструкції працівника поліції для проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки за допомогою спецприладу «Drager», а саме відмовляється брати мундштук приладу і дихати в мундштук (диск-1 1 год. 35 хв. 40 сек., 1 год. 37 хв. 40 сек., 1 год. 39 хв. 30 сек.), при цьому працівники поліції пропонують обрати ОСОБА_1 будь-який запакований мундштук, від чого ОСОБА_1 також відмовляється, фактично вчиняючи пасивну відмову від проходження огляду на місці зупинки, в подальшому працівники поліції пропонують ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у лікаря-нарколога (диск-2 15 хв. 08 сек.), однак останній ігнорує дану пропозицію, надалі працівники поліції повідомляють, що відносно ОСОБА_1 буде складено протокол про адміністративне правопорушення за відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на що ОСОБА_1 погодився та сказав, щоб працівники поліції виписували такий протокол (диск 2- 15 хв. 47 сек.).
Суд зазначає, що факт відмови водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння вже сам по собі утворює склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Під відмовою від проходження огляду на стан сп`яніння необхідно розуміти свідоме не бажання особи пройти відповідний огляд, яке базується на його внутрішньому переконанні про відсутність необхідності проходити цей огляд в силу існування певних мотивів відомих цій особі і може проявлятися як у активній, так і у пасивній формі, зокрема, шляхом вочевидь явного триваючого у часі ігнорування неодноразових вимог працівника поліції пройти такий огляд.
Таким чином одночасне вираження ОСОБА_1 словесної згоди на проходження огляду і при цьому не вчинення жодних активних дій, спрямованих на проходження такого огляду, правильно розцінені працівниками поліції як відмова водія від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Досліджений судом відеозапис інформативний, позбавлений упередженості та суб`єктивного ставлення, є послідовними, містять у хронологічній послідовності необхідні відомості про обставини, які мають значення для правильного розгляду справи.
Враховуючи викладене, твердження апелянта про протиправне не доставлення працівниками поліції водія до медичного закладу та внесення недостовірних даних щодо відмови від проходження огляду спростовані доказами, наявними в матеріалах справи. 

Поряд із цим апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги в частині недопустимості документів, які долучені на підтвердження кваліфікації дій особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, та вказує на невірну кваліфікацію судом першої інстанції дій ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 130 КУпАП, виходячи з наступного:
Згідно постанови суду, дії ОСОБА_1 були кваліфіковані за ч. 3 ст. 130 КУпАП із накладенням на нього адміністративного стягнення у виді штрафу у сумі 51 000,00 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 10 років, без конфіскації транспортного засобу.
Європейським судом з прав людини у багаточисельних рішеннях висловлена правова позиція щодо розгляду національними судами справ про адміністративні правопорушення. Так, у рішенні Суду «Енгель та інші проти Нідерландів» були визначені критерії, за наявності одного із них будь-яке правопорушення повинне розцінюватись як кримінальне і розглядатись за процедурою, визначеною національним законодавством для кримінальних правопорушень.
Такими критеріями є: «критерій національного права», який визначає те, що будь-яке протиправне діяння є злочином, якщо воно передбачене як злочин відповідним національним законодавством; «критерій кола адресатів», відповідно до якого правопорушення повинне розглядатись як кримінальне, якщо відповідальність за нього поширюється на невизначене коло осіб; «критерій мети та тяжкості наслідків» за змістом якого, вчинене правопорушення розглядається за природою кримінального злочину якщо санкція за його вчинення є достатньо суворою і передбачає елемент покарання. Зазначені положення знайшли в подальшому своє відображення у чисельних рішеннях ЄСПЛ, зокрема: «Лутц проти Німеччини», «Карелін проти Російської Федерації», «Гурепка проти України», «Лучанінова проти України» та інших.
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 поставлено у вину відмову від проходження огляду на стан сп`яніння, повторно протягом року, тобто вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП.
Із довідки щодо проведених заходів із встановлення повторності вчиненого адміністративного правопорушення від 22 грудня 2025 року, складеної поліцейським взводу № 2 роти № 3 батальйону № 3 полку № 1 (з обслуговування правого берега) управління патрульної поліції міста Києва Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції Васечко Лілії, вбачається, що постановою Святошинського районного суду м. Києва від 14.05.2025 року (справа №759/7221/25) ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ст. 124, ч.1 ст. 130 КУпАП. Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 26.05.2025 року (справа №759/7878/25) ОСОБА_1 раніше визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до норм КУпАП, справа розглядається в межах адміністративного обвинувачення, що міститься в протоколі про адміністративне правопорушення, і встановлення інших обставин, які знаходяться за межами обвинувачення та погіршують становище особи, яка притягається до адміністративної відповідальності є неприпустимим, оскільки порушує право на захист від конкретного обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що сутність пред`явленого обвинувачення повинна відповідати диспозиції статті закону, яким встановлено відповідальність за вчинення правопорушення.
При цьому суд, відповідно до вимог ст.6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, не може самостійно перебирати на себе «функції обвинувачення» і змінювати формулювання висунутого обвинувачення та відшукувати докази вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.
Визнаючи ОСОБА_1 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 130 КУпАП, місцевий суд не звернув уваги, що протокол про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 130 КУпАП не складався.
Разом з тим, вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, за якою складено протокол про адміністративне правопорушення, є доведеною.
Апеляційна скарга не містить доводів, які б вказували на незаконність притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.
За наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право змінити постанову. У разі зміни постанови в частині накладення стягнення, в межах, передбачених санкцією статті цього Кодексу, воно не може бути посилено.
З огляду на викладене, враховуючи доведення вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, що відповідає змісту протоколу про адміністративне правопорушення, помилкову кваліфікацію дій ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 130 КУпАП, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність зміни постанови місцевого суду в частині кваліфікації вчиненого та накладеного стягнення, яке при цьому не буде посилене.
Водночас, згідно з даними з матеріалів справи автомобіль «Citroen C3», номерний знак НОМЕР_1 , належить ОСОБА_4 , тому адміністративне стягнення у виді оплатного вилучення транспортного засобу не застосовується, оскільки він не належить правопорушнику.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Апеляційний суд застосовує загальноприйнятий європейський стандарт доказування «поза розумним сумнівом», сформульований у рішеннях ЄСПЛ, зокрема від 14 лютого 2008 року у справах «Кобець проти України» (п.43) та «Авшар проти Туреччини» (п. 282), «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року, «Барбера, Мессеге і Ябардо про Іспанії» від 6 грудня 1998 року, згідно яких доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.
Керуючись ст. 294 КУпАП, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.

Постанову Святошинського районного суду міста Києва від 05 лютого 2026 року, прийняту відносно ОСОБА_1 , змінити в частині кваліфікації дій ОСОБА_1 , з ч. 3 ст. 130 КУпАП на ч. 2 ст. 130 КУпАП а також в частині накладеного на нього адміністративного стягнення - зі штрафу у розмірі 3000 (три тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 (п`ятдесят одну тисячу) грн 00 коп., з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 10 (десять) років, без конфіскації транспортного засобу, на штраф у розмірі 2 000 (дві тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 (тридцять чотири тисячі) грн 00 коп., з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки, без оплатного вилучення транспортного засобу.

Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.О. Журба