Справа № 147/804/26 
Провадження № 33/801/601/2026
Категорія: 299 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борейко О. Г.
Доповідач: Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2026 року	м. Вінниця	

Суддя Вінницького апеляційного суду Войтко Ю. Б.,
за участю секретаря судового засідання Кахно О. А.,
особи, яка притягується до адміністративної відповідальності  ОСОБА_1 ,
прокурора Конопчука В. В.,
розглянувши в режимі відеоконференції апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на постанову Тростянецького районного суду Вінницької області від 08 травня 2026 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності 
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , начальник штабу заступник командира ВЧ НОМЕР_1 ,
за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП,
встановив:
Відповідно до протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, складеного 31.03.2026 року прокурором Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону вбачається, що майор ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді начальника штабу – заступника командира військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_1 , недбало ставлячись до військової служби, на порушення своїх статутних обов`язків, вчинила недбале ставлення військової службової особи до військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, а саме відмовила у прийому військовослужбовців, з числа осіб, які самовільно залишили військові частини для поновлення останніх на військовій службі з метою подальшого виконання ними конституційного обов`язку щодо захисту Батьківщини.
Такі дії ОСОБА_1 кваліфіковано за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП.
Крім того, відповідно до протоколу про вчинення військового адміністративного правопорушення від 31.03.2026, майор ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді начальника штабу – заступника командира військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_1 , недбало ставлячись до військової служби, на порушення своїх статутних обов`язків, наказу Міністерства оборони України від 22.12.2016 №706 «Про порядок допуску службових осіб Військової служби правопорядку у Збройних Силах України на території військових частин, установ, організацій», наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 13.10.2014 №262 «Про затвердження Інструкції про організацію та проведення перевірок у Збройних Силах України органами управління та підрозділами Військової служби правопорядку у Збройних Силах України», вчинила недбале ставлення військової службової особи до військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, а саме відмовила в пропуску на територію військової частини та проведення перевірки згідно з приписом та наявністю посвідчення посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 , вчинила військове адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-15 КУпАП.
Постановою судді Тростянецького районного суду Вінницької області від 08 травня 2026 року об`єднано справи про адміністративні правопорушення №147/804/26 (провадження №3/147/354/26) та №147/805/26 (провадження №3/147/355/26) про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ознаками адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 172-15 та ч. 2 ст. 172-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в одне провадження із присвоєнням номеру справи №147/804/26 номер провадження №3/147/354/26.
Провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, за фактом відмови в пропуску на територію військової частини та проведення перевірки згідно припису та наявності посвідчення посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 , закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Визнано винною ОСОБА_1 у вчиненні військового адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП. Застосовано до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) грн на користь держави, а також стягнуто з неї на користь держави судовий збір в розмірі 665 грн 60 коп.
Не погодившись з постановою Тростянецького районного суду Вінницької області від 08 травня 2026 року  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає її незаконною та такою, що не відповідає обставинам справи, просить оскаржувану постанову в частині визнання її винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП скасувати, а провадження у справі в цій частині закрити. Також просить, постанову в частині стягнення з неї судового збору в дохід держави змінити, звільнити її від сплати судового збору в розмірі 665,60 грн.
У своїй апеляційній скарзі скаржник зазначає, що 31 березня 2026 року прокурором Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону України Добровольською В. В. відносно  ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-15 КУпАП.
Протокол містив два епізоди. Щодо першого епізоду, який стосувався нібито відмови у пропуску на територію військової частини посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 для проведення перевірки, провадження було закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Водночас за другим епізодом скаржника було визнано винною у недбалому ставленні до військової служби, яке, на думку органу, що склав протокол, полягало у відмові прийняти військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини, для подальшого поновлення їх на військовій службі.
Скаржник наголошує, що з такими висновками категорично не погоджуються.
Судом установлено, що 26 березня 2026 року представники ІНФОРМАЦІЯ_3 прибули до місця тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 з метою доставки військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини. Ця обставина ніким не заперечувалася.
Разом із тим суд не врахував, що на момент виникнення спірних правовідносин порядок прийому таких військовослужбовців регулювався Тимчасовим алгоритмом дій посадових осіб Збройних Сил України щодо прийому та призначення військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби чи дезертували та повернулися до Збройних Сил України, затвердженим окремим дорученням Головнокомандувача Збройних Сил України від 05 лютого 2026 року.
Відповідно до пункту 1 зазначеного Тимчасового алгоритму його положення застосовуються виключно щодо військовослужбовців, військова служба яких не була призупинена. Проте ані матеріали справи, ані досліджені судом докази не містять відомостей про те, чи входили до числа доставлених 26 березня 2026 року особи, військова служба яких не була призупинена, а також про їх кількість.
Згідно статті 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення. Незважаючи на це, належних доказів на підтвердження вказаних обставин стороною обвинувачення надано не було.
Суд безпідставно не врахував доводи скаржника щодо відсутності у ІНФОРМАЦІЯ_3 повноважень діяти на території Вінницької області. Згідно з наказом Міністерства оборони України від 12 травня 2016 року № 253 зона діяльності ІНФОРМАЦІЯ_4 поширювалася на територію Хмельницької та Чернівецької областей. Вінницька область до зазначеної зони діяльності не належала.
Наголошує, що лише 01 травня 2026 року Міністром оборони України було видано наказ № 174/нм «Про внесення змін до Зон діяльності органів управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України», яким до зони діяльності ІНФОРМАЦІЯ_5 . Отже, на момент подій 26 березня 2026 року такі повноваження у зазначеного підрозділу були відсутні.
Окремо звертає увагу на недопустимість відеозапису, покладеного судом в основу висновків про мою винуватість. Відеозапис не містить безперервної фіксації подій, не дозволяє встановити час його початку та завершення, а також не містить відомостей про технічний засіб, за допомогою якого його здійснено. За таких обставин він не може вважатися належним та допустимим доказом у розумінні статті 251 КУпАП.
Крім того, під час судового розгляду було встановлено, що на момент прибуття представників ІНФОРМАЦІЯ_4 у військовій частині НОМЕР_1 вже здійснювався прийом військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини, доставлених іншими підрозділами ВСП, зокрема ІНФОРМАЦІЯ_6 . Порядок прийому таких осіб передбачав певну черговість, про що було повідомлено представників ІНФОРМАЦІЯ_4 . Вказані обставини підтверджувалися показаннями свідків та не заперечувалися учасниками справи, однак суд належної оцінки їм не надав.
Сукупність наведених обставин свідчить про те, що  ОСОБА_1 діяла в інтересах військової частини НОМЕР_1 , у межах наданих повноважень та відповідно до вимог чинних керівних документів. Наголошує, що її дії були спрямовані на належну організацію прийому військовослужбовців та не можуть розцінюватися як недбале ставлення до військової служби, а тому в діях  ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП.
Одночасно з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови.
Відповідно до статті 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення.
Разом із тим системне тлумачення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 55 Конституції України дає підстави для висновку, що кожному гарантується право на ефективний судовий захист, у тому числі право на апеляційний перегляд судового рішення.
Вказує, що постанова Тростянецького районного суду Вінницької області датована 08 травня 2026 року, однак у зазначену дату було проголошено лише її скорочений текст без наведення мотивів прийнятого рішення. Повний текст постанови отримала нарочно лише 14 травня 2026 року, що підтверджується відповідною відміткою про отримання на копії постанови, яка додається до апеляційної скарги, а також до електронного кабінету постанову доставлено 16 травня 2026 року.
До моменту отримання повного тексту судового рішення  ОСОБА_1 була позбавлена можливості належним чином ознайомитися з мотивами його ухвалення та підготувати обґрунтовану апеляційну скаргу, а відтак фактично не могла реалізувати своє право на апеляційне оскарження у встановлений законом строк.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду має бути реальним та ефективним, а не теоретичним чи ілюзорним. Так, у пункті 36 рішення у справі «Bellet v. France» від 01 грудня 1995 року зазначено, що особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
З огляду на викладене  ОСОБА_1 вважає причини пропуску строку на апеляційне оскарження поважними та просить поновити строк на подання апеляційної скарги.
Крім того, постановою суду  ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 172-15 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн та стягнуто судовий збір у сумі 665,60 грн.
Водночас звертає увагу на те, що вона є військовослужбовцем, а спір виник у зв`язку з виконанням мною службових обов`язків. Відповідно до пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку або під час виконання службових обов`язків.
ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням, копія якого додається до апеляційної скарги. Згідно з пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору під час розгляду справ в усіх судових інстанціях у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.
У зв`язку з наведеним скаржник просить звільнити її від сплати судового збору та вирішити питання про повернення безпідставно стягнутого судового збору.
Згідно ч. 2 ст. 294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні цього строку відмовлено.
Вирішуючи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, слід зазначити таке.
Відповідно до ст. 289 Кодексу України про адміністративні правопорушення апеляційний суд має право поновити строк на оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення у разі наявності поважних причин пропуску такого строку особою, яка оскаржує постанову суду першої інстанції.
Згідно з відкритими даними Єдиного державного реєстру судових рішень повний текст судового рішення у справі № 147/804/26 було надіслано судом першої інстанції 11 травня 2026 року, а загальний доступ до нього забезпечено 13 травня 2026 року.
Із матеріалів справи вбачається, що оскаржувану постанову суд першої інстанції ухвалив 08 травня 2026 року. Копію зазначеної постанови скаржник отримала 14 травня 2026, що підтверджується відміткою на копії постанови, а апеляційну скаргу подано через систему «Електронний суд» 22 травня 2026 року.
З огляду на наведені у клопотанні доводи щодо пропуску строку на апеляційне оскарження та досліджені матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що причини пропуску процесуального строку є поважними. У зв`язку з цим строк на апеляційне оскарження постанови Тростянецького районного суду Вінницької області від 08 травня 2026 року підлягає поновленню.
В судовому засіданні  ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, просить її задовольнити. 
Прокурор Конопчук В. В. у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити постанову суду першої інстанції без змін.
Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення  ОСОБА_1 , прокурора, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Постанова суду першої інстанції в частині закриття провадження у справі щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП апеляційною скаргою не оскаржується. Відтак відповідно до меж апеляційного перегляду законність та обґрунтованість постанови суду в цій частині апеляційним судом не перевіряються.
Відповідно до положення ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлене неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.
Згідно з п. 2 ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та закрити провадження у справі.
Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.
Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення має з`ясувати, чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення, та ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.
Згідно ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених КУпАП та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа правопорушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.
Судом першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення вказаних вище вимог дотримано.
Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Судом встановлено, що відповідно до змісту протоколу про вчинення військового адміністративного правопорушення, складеного 31.03.2026 прокурором Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, майор ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді начальника штабу – заступника командира військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_1 , недбало ставлячись до військової служби, на порушення своїх статутних обов`язків, вчинила недбале ставлення військової службової особи до військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, а саме відмовила у прийому військовослужбовців, з числа осіб, які самовільно залишили військові частини для поновлення останніх на військовій службі з метою подальшого виконання ними конституційного обов`язку щодо захисту Батьківщини, вчинила військове адміністративне правопорушення, такі дії ОСОБА_1 кваліфіковано за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП.
Висновки суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 172-15 КУпАП, є законними, обґрунтованими та такими, що відповідають фактичним обставинам справи.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, вина ОСОБА_1 підтверджується сукупністю належних, допустимих, достовірних та взаємоузгоджених доказів, а саме: протоколом про військове адміністративне правопорушення від 31 березня 2026 року; листом ІНФОРМАЦІЯ_3 №696/2//4890 від 27 березня 2026 року; листом ІНФОРМАЦІЯ_2 №817/6981 від 30 березня 2026 року; показаннями свідка ОСОБА_2 ; поясненнями ОСОБА_1 ; витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №329 від 19 листопада 2025 року; функціональними обов`язками начальника штабу – заступника командира військової частини НОМЕР_1 ; службовою характеристикою та копією військового квитка ОСОБА_1 .
Наведені докази у своїй сукупності є послідовними, взаємно доповнюють один одного, не містять істотних суперечностей та підтверджують факт неналежного виконання ОСОБА_1 покладених на неї службових обов`язків щодо організації прийому військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини та були доставлені до військової частини НОМЕР_1 для подальшого поновлення на військовій службі.
Суд першої інстанції, діючи відповідно до вимог статей 245, 252, 280, 283 КУпАП, всебічно, повно та об`єктивно дослідив усі обставини справи, належним чином перевірив доводи сторін, дав оцінку кожному доказу окремо та доказам у їх сукупності і дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 , будучи військовою службовою особою, в умовах особливого періоду неналежно виконала покладені на неї службові обов`язки, чим допустила недбале ставлення до військової служби, що утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 172-15 КУпАП.
Диспозиція статті 172-15 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за недбале ставлення військової службової особи до військової служби, якщо це діяння вчинене в умовах особливого періоду.
Недбале ставлення до служби припускає несумлінне ставлення службової особи до покладених на неї службових обов`язків, що виявляється в їх невиконанні (бездіяльність) або у неналежному виконанні (дія).
Несумлінне ставлення до службових обов`язків характеризує об`єктивну сторону вчиненого і полягає в тому, що за наявності реальної можливості діяти так, як того вимагають інтереси служби, винний або взагалі не діє, або хоча і діє, але неналежним чином.
Недбале ставлення до військової служби характеризується невиконанням або неналежним виконанням військовою службовою особою своїх обов`язків, передбачених законами, військовими статутами, положеннями, інструкціями, наказами, через несумлінне ставлення до них; наявністю негативних наслідків, що порушують встановлений порядок здійснення військовими службовими особами своїх функцій щодо забезпечення належного рівня військової дисципліни, статутного порядку, збереження військового майна, що є складовою воєнної безпеки України. Так, недбале ставлення до військової служби - це правопорушення у сфері службової діяльності, яке вчинюється тільки з необережності. З суб`єктивної сторони воно характеризується злочинною самовпевненістю або злочинною недбалістю. При службовій недбалості за наявності об`єктивної можливості діяти так, як того вимагають інтереси служби, службова особа безвідповідально, неякісно ставиться до виконання своїх обов`язків, у зв`язку з чим виконує їх неналежним чином або взагалі не виконує.
Невиконання службових обов`язків означає невиконання військовою службовою особою дій, передбачених нормативними актами (статутами, наказами, інструкціями, постановами тощо), які є безумовними для виконання нею.
Об`єктивна сторона цього адміністративного правопорушення полягає у невиконанні або неналежному виконанні військовою службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, за умови наявності у такої особи реальної можливості діяти відповідно до вимог служби.
Відповідно до примітки до статті 172-13 КУпАП суб`єктом зазначеного правопорушення є військова службова особа, під якою розуміються військові начальники, а також інші військовослужбовці, які обіймають посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків.
З`ясовуючи питання наявності в діях особи, що притягається до адміністративної відповідальності, складу адміністративного правопорушення, суд має встановити не лише відповідність суб`єкта, але і необхідних елементів об`єктивної та суб`єктивної сторони правопорушення.
Судом встановлено, що відповідно до протоколу про військове адміністративне правопорушення від 31 березня 2026 року ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді начальника штабу – заступника командира військової частини НОМЕР_1 , допустила недбале ставлення до військової служби в умовах особливого періоду, що виразилося у відмові прийняти військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини та були доставлені для подальшого поновлення на військовій службі.
Займаючи посаду начальника штабу – заступника командира військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 була наділена організаційно-розпорядчими повноваженнями щодо забезпечення діяльності військової частини, організації роботи з особовим складом та виконання рішень і розпоряджень командування. 
Відповідно до займаної посади вона повинна була діяти в інтересах служби, забезпечувати виконання покладених на військову частину завдань, належним чином організовувати роботу підлеглих та забезпечувати реалізацію встановлених нормативними актами процедур прийому військовослужбовців, які повертаються до проходження військової служби.
Під час розгляду справи встановлено, що 26 березня 2026 року до пункту тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 прибули представники ІНФОРМАЦІЯ_3 , які доставили військовослужбовців, що самовільно залишили військові частини та висловили намір повернутися до проходження військової служби.
Вказані обставини підтверджуються письмовими матеріалами справи, показаннями свідків та фактично не заперечувалися самою ОСОБА_1 .
Всупереч покладеним на неї службовим обов`язкам ОСОБА_1 не забезпечила прийняття доставлених військовослужбовців та організацію їх подальшого оформлення відповідно до визначеного порядку, внаслідок чого фактично було унеможливлено реалізацію визначених державою заходів щодо повернення військовослужбовців до виконання військового обов`язку під час дії особливого періоду.
Відповідно до статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України кожний військовослужбовець зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виявляти ініціативу та старанність у військовій службі.
Згідно зі статтею 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.
Статтею 58 зазначеного Статуту передбачено, що командир (начальник) несе персональну відповідальність за виконання покладених на військову частину завдань, стан військової дисципліни, внутрішнього порядку та організацію служби підлеглих військовослужбовців.
Дисциплінарним статутом Збройних Сил України встановлено, що заступники командирів з`єднань, військових частин (підрозділів), закладів, установ та організацій користуються стосовно підлеглих дисциплінарною владою на один ступінь нижчою, ніж їх безпосередні командири (ст. 9 Статуту).
Крім того, статтею 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України передбачено, що наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.
Частиною другою статті 172-15 КУпАП встановлена адміністративна відповідальність за недбале ставлення військової службової особи до військової служби, вчинене в умовах особливого періоду.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 є спеціальним суб`єктом зазначеного адміністративного правопорушення, оскільки на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 №329 від 19 листопада 2025 року ОСОБА_1 проходила військову службу на посаді начальника штабу – заступника командира військової частини НОМЕР_1 . Вказані обставини також підтверджуються службовою характеристикою, функціональними обов`язками та копією військового квитка, а тому вона є військовою службовою особою та спеціальним суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 172-15 КУпАП.
Апеляційний суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 21 травня 2021 року у справі №185/12161/15-к, відповідно до якого для встановлення недбалого ставлення до військової служби необхідно з`ясувати, чи була особа зобов`язана виконати відповідні службові дії та чи мала реальну можливість виконати їх належним чином.
Відповідно до окремого доручення Головнокомандувача Збройних Сил України, з метою упорядкування дій посадових осіб стосовно прийому військовослужбовців Збройних Сил України, які самовільно залишили військову частину або місце служби, затверджено Тимчасовий алгоритм дій посадових осіб стосовно прийому військовослужбовців, які повернулися для проходження військової служби в Збройних Силах України, в якому, серед іншого визначено, що військова частина НОМЕР_1 здійснює прийом військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини.
Згідно із Тимчасовим алгоритмом дій посадових осіб стосовно прийому військовослужбовців, які повернулися для проходження військової служби в Збройних Силах України від 15.02.2026 №1361/ДСК, серед іншого зазначено, що працівники Військової служби правопорядку у Збройних Силах України доставляють військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини, включно до … військової частини НОМЕР_1 .
Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до Тимчасового алгоритму дій посадових осіб стосовно прийому військовослужбовців, які повернулися для проходження військової служби в Збройних Силах України, військова частина НОМЕР_1 була визначена однією з військових частин, до яких доставляються військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини та мають намір продовжити проходження військової служби.
Отже, перебуваючи на посаді начальника штабу – заступника командира військової частини НОМЕР_1 та виконуючи організаційно-розпорядчі функції щодо роботи з особовим складом, ОСОБА_1 була зобов`язана забезпечити прийом доставлених військовослужбовців та організувати подальше проведення передбачених алгоритмом заходів щодо перевірки їх статусу та оформлення відповідних документів.
Так, 26 березня 2026 року представники ІНФОРМАЦІЯ_3 доставили до військової частини НОМЕР_1 військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини та виявили намір повернутися до проходження військової служби. Зазначені обставини підтверджуються протоколом про військове адміністративне правопорушення, листом ІНФОРМАЦІЯ_4 від 27 березня 2026 року, листом ІНФОРМАЦІЯ_7 від 30 березня 2026 року, показаннями свідка ОСОБА_2 , а також не заперечувалися самою ОСОБА_1 .
Водночас судом установлено, що прийняття зазначених військовослужбовців організовано не було, внаслідок чого вони фактично не були допущені до передбачених Тимчасовим алгоритмом процедур оформлення та подальшого проходження служби.
Матеріали справи не містять доказів існування будь-яких об`єктивних перешкод, які б позбавляли ОСОБА_1 можливості виконати покладені на неї службові обов`язки. 
Навпаки, досліджені судом докази свідчать про наявність у неї необхідних повноважень та реальної можливості організувати прийом доставлених військовослужбовців відповідно до вимог службових документів.
З приводу своїх повноважень в прийнятті військовослужбовців, з числа осіб, які самовільно залишили військові частини, ОСОБА_1 давала суду пояснення, які суперечили одні одному, оскільки вказувала про відсутність у неї таких повноважень, в той же час вказуючи, що даючи розпорядження діяла в інтересах військової частини НОМЕР_1 , у межах повноважень та у спосіб, визначені керівними документами ЗСУ. В подальшому вказувала, що не мала права приймати такі рішення, а лише виконувала відповідні адміністративні розпорядження, проте відмовилася вказати хто надавав таке розпорядження.
За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії ОСОБА_1 виразилися у неналежному виконанні покладених на неї службових обов`язків через несумлінне ставлення до їх виконання, що в умовах особливого періоду утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 172-15 КУпАП, оскільки протилежного судом не встановлено.
Доводи апеляційної скарги про те, що порядок прийняття військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини, регулювався Тимчасовим алгоритмом дій посадових осіб Збройних Сил України, затвердженим окремим дорученням Головнокомандувача Збройних Сил України від 05 лютого 2026 року №1361/ДСК, а також про відсутність у матеріалах справи доказів щодо правового статусу всіх доставлених до військової частини осіб, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Як убачається зі змісту апеляційної скарги та пояснень ОСОБА_1 , фактично доводи зводяться до твердження про те, що прийняття доставлених військовослужбовців не могло бути здійснене без попереднього встановлення їхнього правового статусу, перевірки наявності підстав для поновлення на військовій службі та з`ясування інших обставин, пов`язаних із проходженням ними військової служби.
Разом з тим апеляційний суд звертає увагу, що предметом доказування у цій справі є не законність проходження служби кожним із доставлених військовослужбовців, не правильність оформлення їхніх особових справ та не наявність чи відсутність у них права на подальше проходження військової служби, а належне виконання ОСОБА_1 покладених на неї службових обов`язків як начальника штабу – заступника командира військової частини НОМЕР_1 під час організації прийому таких осіб.
З аналізу Тимчасового алгоритму дій посадових осіб стосовно прийому військовослужбовців, які повернулися для проходження військової служби в Збройних Силах України, убачається, що саме процедура прийому військовослужбовців передбачає подальшу перевірку їхніх документів, встановлення необхідних відомостей щодо проходження військової служби, з`ясування наявності чи відсутності обставин, які можуть впливати на можливість їх подальшого перебування на військовій службі, а також прийняття відповідних управлінських рішень уповноваженими посадовими особами.
Отже, перевірка правового статусу військовослужбовців є складовою процедури їх прийому, а не попередньою умовою, від якої залежить саме вирішення питання про допуск до такої процедури. 
Саме тому посилання скаржника на відсутність відомостей щодо статусу окремих осіб не спростовує встановленого факту неприйняття доставлених військовослужбовців та не звільняє посадову особу від обов`язку діяти відповідно до визначеного порядку.
Крім того, як правильно встановлено судом першої інстанції, з пояснень свідка ОСОБА_2 , а також із пояснень самої ОСОБА_1 вбачається, що доставлені військовослужбовці фактично не були допущені до проходження процедур прийому, не залишали транспортний засіб та не передавалися для подальшого оформлення. За таких обставин твердження про необхідність попереднього встановлення їх правового статусу є взаємовиключними, оскільки саме неприйняття цих осіб унеможливило проведення будь-яких перевірочних заходів, на необхідність яких посилається скаржник.
Апеляційний суд також враховує, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_1 вживала заходів для виконання вимог Тимчасового алгоритму, ініціювала перевірку доставлених військовослужбовців, витребовувала необхідні документи, організовувала роботу відповідної комісії чи здійснювала інші дії, спрямовані на належне виконання покладених на неї службових обов`язків.
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для прийому доставлених військовослужбовців, а також щодо відсутності у ІНФОРМАЦІЯ_3 повноважень здійснювати їх доставку до військової частини НОМЕР_1 .
Як убачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, на момент виникнення спірних правовідносин діяв Тимчасовий алгоритм дій посадових осіб стосовно прийому військовослужбовців, які повернулися для проходження військової служби в Збройних Силах України, затверджений на виконання окремого доручення Головнокомандувача Збройних Сил України від 05 лютого 2026 року.
Зазначений алгоритм був прийнятий з метою впорядкування механізму повернення до військової служби військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, та визначав послідовність дій посадових осіб усіх органів і військових частин, залучених до реалізації цього механізму.
Із змісту документа вбачається, що військова частина НОМЕР_1 була визначена однією з військових частин, до яких підрозділи Військової служби правопорядку доставляють військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини та повернулися для подальшого проходження військової служби. Відтак саме військова частина НОМЕР_1 була включена до системи реалізації державної політики щодо повернення таких військовослужбовців до виконання конституційного обов`язку із захисту Батьківщини.
За змістом наведеного алгоритму доставлення військовослужбовців до визначеної військової частини є початковим етапом процедури їх прийому, під час якого здійснюється передача відповідних документів, перевірка підстав для подальшого проходження військової служби, встановлення необхідних обставин щодо проходження служби такими особами та прийняття подальших організаційних рішень.
Отже, саме факт доставки військовослужбовців до визначеної військової частини породжував для уповноважених посадових осіб цієї військової частини обов`язок діяти відповідно до встановленого порядку та забезпечити реалізацію передбачених алгоритмом процедур.
Посилання апелянта на відсутність належних підстав для прийому окремих військовослужбовців фактично зводяться до оцінки правомірності їх доставлення та можливості подальшого проходження ними військової служби. Водночас такі обставини не спростовують встановленого судом факту невиконання ОСОБА_1 покладених на неї службових обов`язків.
Апеляційний суд звертає увагу, що предметом доказування у даній справі є не питання законності проходження військової служби кожною доставленою особою та не правильність діяльності посадових осіб Військової служби правопорядку під час їх доставлення, а наявність чи відсутність у діях ОСОБА_1 ознак недбалого ставлення до військової служби.
Тому доводи щодо можливих порушень під час організації доставки військовослужбовців не можуть бути визначальними для вирішення питання про винуватість ОСОБА_1 , оскільки навіть у разі існування будь-яких сумнівів щодо окремих аспектів діяльності Військової служби правопорядку такі обставини не звільняли її від виконання власних службових обов`язків та не надавали права ігнорувати встановлений порядок прийому військовослужбовців.
Апеляційний суд також вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про відсутність у ІНФОРМАЦІЯ_3 повноважень здійснювати доставку військовослужбовців до військової частини НОМЕР_1 з огляду на розподіл зон діяльності органів та підрозділів Військової служби правопорядку.
Відповідно до загальних обов`язків військовослужбовців ЗСУ, що визначені Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, останні повинні беззастережно виконувати накази командирів (начальників). 
Як правильно зазначив суд першої інстанції, Тимчасовий алгоритм дій посадових осіб стосовно прийому військовослужбовців, на виконання окремого доручення Головнокомандувача Збройних Сил України, підлягав застосуванню під час організації прийому військовослужбовців, які повернулися із самовільного залишення військових частин, а отже підлягав беззастережно виконуватися військовослужбовцями, не трактуючи його положення на власний розсуд.
Із пояснень самої ОСОБА_1 , її представника та показань свідка ОСОБА_2 встановлено, що випадки доставлення військовослужбовців працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 до військової частини НОМЕР_1 мали місце і раніше та фактично сприймалися учасниками відповідних правовідносин як звичайна практика реалізації зазначеного алгоритму.
Наведене свідчить про те, що сам факт прибуття представників ІНФОРМАЦІЯ_3 до військової частини НОМЕР_1 не був для ОСОБА_1 несподіваним чи таким, що суперечив усталеному порядку виконання відповідних службових завдань.
При цьому обставини щодо внутрішнього розподілу зон діяльності між структурними підрозділами Військової служби правопорядку є питанням внутрішньої організації діяльності цього органу та не впливають на встановлений судом факт неприйняття доставлених військовослужбовців.
Склад адміністративного правопорушення, за який ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, полягає не у порушенні порядку діяльності Військової служби правопорядку, а у неналежному виконанні нею власних службових обов`язків щодо організації прийому військовослужбовців, доставлених до військової частини відповідно до чинного на той час алгоритму.
Таким чином, навіть за умови наявності певних організаційних чи службових питань щодо порядку взаємодії між окремими підрозділами Військової служби правопорядку, такі обставини жодним чином не спростовують встановленого судом факту неприйняття доставлених військовослужбовців та не впливають на обсяг службових обов`язків ОСОБА_1 , визначених її посадою, функціональними обов`язками та вимогами Тимчасового алгоритму.
Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів того, що військова служба доставлених осіб не була призупинена, колегія суддів відхиляє як безпідставні.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, із пояснень свідка ОСОБА_2 та самої ОСОБА_1 встановлено, що доставлені військовослужбовці навіть не залишали транспортний засіб та не були допущені до проходження передбачених процедур прийому. 
При цьому саме після прийняття військовослужбовців та передачі відповідних документів здійснюється перевірка їх статусу, наявності підстав для поновлення служби та інших обставин, що мають значення для прийняття відповідних рішень.
За таких обставин твердження ОСОБА_1 про можливе призупинення військової служби окремих осіб ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджені жодним належним доказом.
Відповідно до статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Разом із тим і доводи не можуть визнаватися спростуванням встановлених обставин лише на підставі припущень про можливе існування інших фактичних даних.
Також не можуть бути підставою для скасування постанови суду доводи апеляційної скарги щодо недопустимості відеозапису.
Відповідно до статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані можуть встановлюватися, зокрема, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і відеозйомки.
Як убачається з матеріалів справи, відеозапис не був єдиним або визначальним доказом вини ОСОБА_1 , а оцінювався судом у сукупності з іншими доказами. Сам по собі той факт, що відеозапис не містить безперервної фіксації усіх подій або був здійснений на особистий мобільний телефон свідка, не свідчить про його недопустимість, оскільки наведені на ньому обставини узгоджуються з іншими доказами у справі та підтверджують встановлені судом факти.
Апеляційний суд також враховує, що відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 травня 2021 року у справі №185/12161/15-к, відповідальність за недбале ставлення до військової служби можлива лише за умови встановлення того, що військова службова особа була зобов`язана вчинити відповідні дії та мала реальну можливість їх виконати.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 як начальник штабу – заступник командира військової частини НОМЕР_1 відповідала за організацію роботи з особовим складом та була наділена необхідними службовими повноваженнями для забезпечення прийому доставлених військовослужбовців. Будь-яких об`єктивних обставин, які б унеможливлювали виконання зазначених обов`язків, матеріали справи не містять.
Крім того, зазначені доводи були предметом перевірки суду першої інстанції та обґрунтовано відхилені, оскільки вони не спростовують факту неналежного виконання ОСОБА_1 покладених на неї службових обов`язків.
Посилання скаржника на те, що у військовій частині вже здійснювався прийом інших військовослужбовців, доставлених іншими підрозділами Військової служби правопорядку, а тому існувала певна черговість їх оформлення, також не спростовують висновків суду першої інстанції.
Наявність організаційних труднощів або необхідність дотримання черговості оформлення документів не виключає обов`язку посадової особи забезпечити прийом військовослужбовців та організувати виконання відповідних заходів у межах покладених на неї службових повноважень. 
Такі обставини можуть свідчити лише про особливості організації роботи підрозділу, однак не виключають наявності в діях особи складу адміністративного правопорушення, якщо фактично допущено неналежне виконання службових обов`язків.
Апеляційний суд також враховує поведінку ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду справи. Так, на окремі запитання суду та прокурора вона відмовилася надавати відповіді, посилаючись на власне бачення обставин справи. 
Разом із тим відповідно до статті 63 Конституції України особа не несе відповідальності за відмову давати пояснення щодо себе чи близьких родичів, а тому сама по собі така процесуальна поведінка не може розцінюватися як доказ вини. Водночас колегія суддів враховує, що окремі доводи апеляційної скарги не узгоджуються з поясненнями, наданими ОСОБА_1 під час судового розгляду, що додатково свідчить про їх непереконливість.
Щодо доводів апеляційної скарги про незаконність стягнення з ОСОБА_1 судового збору апеляційний суд вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.
 
Відповідно до статті 40-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення судовий збір у провадженні у справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення. Розмір і порядок сплати судового збору встановлюються законом.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення ставка судового збору становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Вирішуючи питання щодо сплати судового збору у справах про адміністративні правопорушення, суд апеляційної інстанції враховує правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №543/775/17, відповідно до якого у справах про оскарження постанов про адміністративні правопорушення та в інших випадках розгляду судами справ про адміністративні правопорушення підлягають застосуванню положення статті 40-1 КУпАП та Закону України «Про судовий збір», які прямо передбачають обов`язок особи, на яку накладено адміністративне стягнення, сплатити судовий збір.
Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові наголосила, що законодавець спеціально врегулював питання сплати судового збору у провадженні у справах про адміністративні правопорушення шляхом прийняття статті 40-1 КУпАП, а тому у разі постановлення судом рішення про накладення адміністративного стягнення судовий збір підлягає стягненню з особи, яку визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення.
Посилання апелянта на пункт 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», яким передбачено звільнення військовослужбовців від сплати судового збору у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку або службових обов`язків, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Зазначена норма регулює питання сплати судового збору особою при зверненні до суду або під час судового розгляду відповідної категорії справ та не може тлумачитися як така, що звільняє особу від наслідків застосування статті 40-1 КУпАП у випадку, коли за результатами судового розгляду її визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення та накладено адміністративне стягнення.
Аналогічний підхід неодноразово застосовувався Верховним Судом, який виходив із того, що положення статті 40-1 КУпАП мають спеціальний характер щодо питання розподілу судових витрат у справах про адміністративні правопорушення та підлягають застосуванню у випадку постановлення рішення про накладення адміністративного стягнення.
Також не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги про наявність у ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій.
Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору у справах, пов`язаних із захистом їхніх прав як осіб, які мають відповідний спеціальний статус.
Разом із тим предметом розгляду у даній справі є питання притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення, а не захист прав чи соціальних гарантій, що випливають зі статусу учасника бойових дій. Тому сама по собі наявність у особи статусу учасника бойових дій не є безумовною підставою для звільнення від сплати судового збору у цій категорії справ.
Оскільки постановою суду першої інстанції ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення та накладено адміністративне стягнення, суд першої інстанції обґрунтовано застосував положення статті 40-1 КУпАП та стягнув з неї судовий збір у встановленому законом розмірі.
За таких обставин підстав для зміни постанови суду першої інстанції в частині стягнення судового збору або звільнення ОСОБА_1 від його сплати апеляційний суд не вбачає. Доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Оцінюючи всі наявні у справі докази в їх сукупності відповідно до вимог статті 252 КУпАП, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно дослідив обставини справи, правильно встановив фактичні обставини, надав належну правову оцінку доказам, правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 172-15 КУпАП.
Доводи апеляційної скарги не містять обставин, які б спростовували встановлені судом факти, свідчили про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права або ставили під сумнів правильність висновків суду першої інстанції. Фактично зазначені доводи зводяться до незгоди з оцінкою доказів та власного тлумачення скаржником встановлених обставин справи.
За таких обставин підстав для скасування постанови суду першої інстанції в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 172-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення та закриття провадження у справі апеляційний суд не вбачає. Постанова суду в цій частині є законною, обґрунтованою та такою, що відповідає фактичним обставинам справи і вимогам закону.
Керуючись ст. 247, 265, 294 КУпАП, апеляційний суд,-

постановив:

Поновити  ОСОБА_1  строк на апеляційне оскарження постанови Тростянецького районного суду Вінницької області від 08 травня 2026 року.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Постанову Тростянецького районного суду Вінницької області від 08 травня 2026 року в частині притягнення до адміністративної відповідальності  ОСОБА_1  за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, залишити без змін.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя апеляційного суду     Ю. Б. Войтко