Справа № 523/27902/25
Провадження №2/523/3089/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"05" червня 2026 р. м.Одеса
Пересипський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого судді Бокова О.М.,
за участю секретаря судового засідання Шаріпової Ю.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №7 в м.Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради про скасування розпорядження та свідоцтва про право власності, -
В С Т А Н О В И В:
В провадженні Пересипського районного суду міста Одеси перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради про скасування розпорядження та свідоцтва про право власності.
Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 15.01.2026 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 02 квітня 2026 року підготовче провадження у справі закрити та призначено розгляд справи в судове засідання по суті. 
В судове засідання позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до суду не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені, раніше на адресу суду надійшла заява за підписом представника позивачів адвоката Сухецької Світлани Михайлівни про можливість проведення судового засідання у відсутність сторони позивача, згідно якої адвокат зазначила, що позов підтримує та просить його задовольнити (а.с.88). 
Відповідач ОСОБА_3 про час та місце слухання справи повідомлений, звернувся на адресу суд уз заявою про слухання справи за його відсутності, відповідно до поданої заяви зазначив, що позовні вимоги визнає та не заперечує з приводу їх задоволення (а.с.89). 
Відповідач ОСОБА_4 про час та місце слухання справи повідомлена, до суду не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила. 
Представник відповідача Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради Юзифович Н.М. також, 27.05.2026 року звернулась на адресу суду з заявою про слухання справи за відсутності представника відповідача (а.с.95). 
З огляду на викладене судом встановлено, що сторона позивача звернулась з заявою про слухання справи за її відсутності, відповідач ОСОБА_5 та представник відповідача КП «Міське агентство з приватизації житла» звернулись на адресу суду з заявами про слухання справи за їх відсутності, відповідач ОСОБА_4 про слухання справи повідомлена, а відтак підстав про відкладення слухання справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не встановлено. 
Крім того, відповідно до частини 3 статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. 
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом
Звертаючись до суду з позовними вимогами позивачі просять: 
-визнати недійсним та скасувати розпорядження органу приватизації №125630 від 27.07.1998 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів, відповідно до якого було передано в приватну часткову власність у рівних частках ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;
-визнати недійсним та скасування свідоцтво про право власності на житло від 27.07.1998року за № НОМЕР_1 , видане Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27.07.1998 року на виконання вимог закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» на підставі розпорядження Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів було видано свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений об`єкт нерухомого майна перебував у державному житловому фонді та був виділений за фактом його використання головному квартиронаймачу ОСОБА_6 та членам її родини – сину ОСОБА_3 , та його на той час дружині ОСОБА_4 , тобто позивачу у справі. 
Позивач вважає, що приватизація вказаної квартири була здійснена з порушенням прав та законних інтересів позивачів. З 03.05.1984 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 постійно проживали у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира була надана у користування бабусі ОСОБА_3 - ОСОБА_7 , в подальшому особовий рахунок по вказаній квартирі на підставі розпорядження №472, виданого на підставі рішення Суворовського виконкому за №352 від 15.07.1989 р., був переоформлений на матір ОСОБА_3 - ОСОБА_6 .
26.07.1985 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб та ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народилася донька, ОСОБА_8 , яка також була вселена у квартиру за вищевказаною адресою та всі вони проживали у вказаній квартирі, мати ОСОБА_6 , фактично проживала за адресою: АДРЕСА_3 .
16.04.1998 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано, однак після розірвання шлюбу ОСОБА_1 , разом із малолітньою на той час донькою ОСОБА_9 залишилися проживати в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Пізніше ОСОБА_3 було створено нову сім`ю зі ОСОБА_10 , з якою вони вибули на постійне місце проживання за іншою адресою: АДРЕСА_4 . 
Без згоди та відома осіб, які проживали у квартирі, ОСОБА_3 було протиправно зареєстровано за постійним місцем проживання у квартирі за вищевказаною адресою ОСОБА_4 , з якою в подальшому було подано документи на приватизацію квартири.
Хоча ОСОБА_1 та її малолітня донька ОСОБА_11 , які були вселені у вказану квартиру в якості членів сім`ї ОСОБА_3 та тривалий час постійно проживали у цій квартирі і виконували усі обов`язки наймача (сплачували житлово- комунальні послуги, брали участь в утриманні та ремонті квартири) до приватизації не залучили.
Так, 27.07.1998 року розпорядженням органу приватизації за №125630, виданим Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів було передано в приватну часткову власність у рівних частках ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного розпорядження Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на житло від 27.07.1998 року за № НОМЕР_1 .
Отже, позивачі не були включені до оскаржуваного розпорядження. 
Так, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27.12.1999р. за ОСОБА_1 визнано право на жилу площу в квартирі АДРЕСА_5 ; визнано недійсним акт приватизації квартири АДРЕСА_5 ; визнано прописку ОСОБА_12 недійсною. Рішення набрало законної сили 14.04.2000 року на підставі ухвали судової колегії в цивільних справах Одеського обласного суду від 11.04.2000 року.
Як зазначено у вказаному рішенні, відповідно до ч.2ст.65 ЖК України, позивач ОСОБА_1 з 03.05.1984р. вселилась в спірне житло (квартиру АДРЕСА_5 ) зі згоди всіх жильців та до реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 та проживає у спірній квартирі станом на час ухвалення рішення разом з донькою ОСОБА_8 , тобто на законних підставах, іншого постійного місця проживання позивач ОСОБА_1 не мала, оскільки реєстрації в гуртожитку була тимчасовою.
На підставі вказаного рішення суду ОСОБА_4 була знята з реєстраційного облік постійного місця проживання у квартирі АДРЕСА_5 , а ОСОБА_1 та ОСОБА_11 , продовжили проживати у вказаній квартирі та з 14.07.2000 року ОСОБА_1 зареєстрована у визначеному законом порядку за вказаною адресою, а з 12.12.2001 року як за постійним місцем проживання була зареєстрована і ОСОБА_11 .
Також, рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 07.07.2022р. позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_13 (про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку – задоволено частково. 
Визнано ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
В частині позовних вимог про зняття осіб з реєстраційного обліку – відмовлено.
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_13 , котра виступає в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина, ОСОБА_14 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні житлом та вселення – залишено без задоволення.
Рішення залишено без змін та набрало законної сили 25 травня 2023року на підставі Постанови Одеського апеляційного суду.
Відповідно до положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
В подальшому, реалізуючи своє право на безоплатну приватизацію, ОСОБА_1 звернулась до органу приватизації, однак їй було відмовлено з посиланням на те, що в базі даних і досі зареєстровані свідоцтва про право власності на житло від 27.07.1998р., видані на підставі розпорядження органу приватизації №125630 від 27.07.1998р. 
При цьому КП «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради посилається на те, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27.12.1999р. свідоцтво та розпорядження не визнані недійсними.
Зазначені обставини й стали підставою для звернення до суду з цим позовом.
Так, судом встановлено, що 27.07.1998 року розпорядженням органу приватизації за №125630, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів, було передано в приватну часткову власність у рівних частках ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного розпорядження, Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на житло від 27.07.1998 року за № НОМЕР_1 .
ОСОБА_1 та її малолітня донька ОСОБА_11 , які були вселені у вказану квартиру в якості членів сім`ї ОСОБА_3 та тривалий час постійно проживали у вказаній квартирі, виконували усі обов`язки наймача, сплачували житлово- комунальні послуги, брали участь в утриманні та ремонті квартири, до приватизації не залучили.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27.12.1999р., яке набрало законної сили на підставі ухвали Одеського обласного суду від 11.04.2000р. за ОСОБА_1 визнано: право на жилу площу в квартирі АДРЕСА_5 ; недійсним акт приватизації квартири АДРЕСА_5 ; прописку ОСОБА_12 недійсною.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07.07.2022р., яке набрало законної сили на підставі Постанови Одеського апеляційного суду від 25.05.2023р. визнано ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Реалізуючи своє право на безоплатну приватизацію, ОСОБА_1 звернулась до Комунального підприємства «Міське агентство приватизації житла» Одеської міської ради. 
Матеріалами справи встановлено, що 22.05.2025р. листом вих. №416/01-06(а.с.39) позивачу було відмовлено з посиланням на те, що в комп`ютерній базі відсутнє скасування приватизації житла та вказано, що рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 27.12.1999р.(справа 2-897/1999р.) визнано лише акт приватизації квартири АДРЕСА_6 недійним, а щоб скасувати приватизацію цього житла необхідно визнати недійсним та скасувати видане Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на житло від 27.07.1998р., та визнати недійсним видане на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_15 .П Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів розпорядження органу приватизації №125630 від 27.07.1998р. 
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07.07.2022р. по справі №523/17108/19 також встановлено що, що ОСОБА_2 є користувачем квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Право користування підтверджується відміткою в паспорті про місце реєстрації Позивача за вказаною адресою та довідкою про склад сім`ї.
Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №Б3-317873-ф/о від 07.12.2025 у даній квартирі зареєстровані троє людей, а саме: ОСОБА_2 , 1985 року народження, (зареєстрована з 12.12.2001 року); ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (зареєстрований з 148.09.2018 року); ОСОБА_1 , 1959 року народження, (зареєстрована з 12.12.2001року).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як на підставу своїх порушених прав, посилалися на те, що приватизація квартири загальною площею 46,9 кв.м., а відповідною вартістю на момент приватизації 8,44 грн була проведена з порушенням вимог чинного законодавства, а тому свідоцтво про право власності на зазначену квартиру на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 від 27.07.1998р. № 12-15584, видане згідно з розпорядженням голови Ради виконкому від 27.07.1998 року №125630, є недійсним.
Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України (з урахуванням Закону України від 21 квітня 2022 року № 2215-ІХ «Про дерадянізацію законодавства України», скорочено - ЖК України) ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до абз. 3 ст. 9 Житлового Кодексу Української РСР, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Статтею 32 Житлового Кодексу Української РСР передбачено, що громадяни самостійно здійснюють право на одержання жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 р. № 2482-ХІІ, приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Згідно ст. 2 Закону № 2482-ХІІ до об`єктів приватизації належать - квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.
За змістом ч. 1 ст. 3 Закону № 2482-ХІІ приватизація здійснюється, серед іншого, шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.
Згідно із ч. 4, 5 ст. 5 Закону № 2482-ХІІ, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.
За змістом ст. 8 Закону № 2482-ХІІ приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в т. ч. тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).
На час спірних правовідносин порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та склад документів, що підлягають оформленню були визначені Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 56 від 15.09.1992 року, який складено відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Згідно із п.5, 6, 7, 8 Положення про порядок передачі квартир у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету з житлово-комунального господарства від 15 вересня 1992 року (яке було чинним в 1998 році на момент приватизації вищезазначеної квартири), передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Передача житла у власність громадян здійснюється безоплатно, виходячи з розрахунку санітарної норми (21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю). 
Загальна площа квартири (будинку) визначається як сума площ жилих і підсобних приміщень квартири (будинку), веранд, вбудованих шаф, а також площ лоджій, балконів і терас, які враховуються з використанням таких коефіцієнтів: для лоджій - 0,5, для балконів і терас 0,3. Розмір загальної площі, що належить кожному наймачеві у квартирі, де мешкають два і більше наймачів, визначається як сума площ займаних жилих кімнат з урахуванням площі балконів, лоджій та терас і площі підсобних приміщень квартири, яка розподіляється між всіма наймачами пропорційно площі займаних ними жилих кімнат.
Якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій пунктом 6 цього Положення, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно.
Пунктом 18 Положення передбачено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію.
Згідно із п.23 зазначеного Положення, оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданою до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, а також документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються.
Отже, з огляду на досліджені докази та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 довели належними та допустимими доказами, що розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право власності на житло порушують їх права та інтереси, отже повинні бути скасовані судом, оскільки рішення суду, яким було визнано за ОСОБА_1 , право на жилу площу в квартирі АДРЕСА_5 ; визнано недійсним акт приватизації квартири АДРЕСА_5 , тобто заявлені позовні вимоги в даній справі є похідними від розглянутих. Додатково визнано прописку ОСОБА_12 недійсною на підставі якої ОСОБА_12 знято з реєстраційного обліку з квартири АДРЕСА_5 , їх права на приватизацію вищевказаної квартири поновлено, тому вони мають право приватизувати житло та стати його співвласниками, володіти, користуватися та розпоряджатися своєю частиною майна.
Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Право на житло є одним з найважливіших соціально-економічних прав громадян.
Відповідно до ст. 47 Конституції України, громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 32 Житлового Кодексу Української РСР передбачено, що громадяни самостійно здійснюють право на одержання жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 27 ЦК України визначено правило, згідно якого правовий акт органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, що обмежує можливість мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки, є незаконним.
Так, підставою для визнання незаконним рішення органів законодавчої та виконавчої влади, а також їх посадових осіб є невідповідність такого акту Конституції України та актам цивільного законодавства і порушення ним цивільних прав або інтересів.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Відповідно до ч. 1, 3, 7, 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).
Органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку.
Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.
Наслідком порушення вимог частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є визнання приватизації недійсною.
Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Статтею 64 Житлового кодексу УРСР встановлено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Відповідно до ст.65,65-1 Житлового кодексу УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. 
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.
Отже, приналежність до членів його сім`ї наймача осіб, що вселилися в жиле приміщення, не є обов`язковою та необхідною умовою для проведення приватизації.
Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї.
Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 2 березня 2011 pоку, визнано, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
Крім того, втручання у право позивача на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82).
Будь-яких відомостей та доказів на спростування встановлених судом обставин матеріали справи не містять.
За таких обставин та враховуючи позицію учасників даної справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та необхідність задоволення позову останніх.
Судом не вирішується питання щодо стягнення з відповідачів на користь позивачів сплаченого судового збору, оскільки позивачами не було заявлено вимоги про стягнення понесених судових витрат. 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 76-82, 90, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 272-273, 354 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради про визнання недійсним та скасування розпорядження та свідоцтва про право власності- задовольнити.
Визнати недійсним та скасувати розпорядження органу приватизації №125630 від 27.07.1998 року, видане Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів, відповідно до якого було передано в приватну часткову власність у рівних частках ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 27.17.1998 року за № НОМЕР_1 , видане Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Судові витрати понесені з розглядом справи віднести за рахунок позивачів.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено 05.06.2026р.

Суддя          О.М. Боков