ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2026 м. Дніпро Справа № 908/3018/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Фещенко Ю.В. (доповідач),
суддів: Джепи Ю.А., Мартинюка С.В.,

за участю секретаря судового засідання Янкіної Г.Д.

та представників:

від скаржника (позивача): Романенко Є.О. (в режимі відеоконференції);
від скаржника (відповідача): не з`явився,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20"

на рішення Господарського суду Запорізької області від 17.02.2026 (ухвалене суддею Зінченко Н.Г. у м. Запоріжжі, повне рішення складене 24.03.2026) у справі № 908/3018/24 

за позовом  ОСОБА_1 (м. Запоріжжя) 
до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20" (м. Запоріжжя)
про зміну формулювання підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги, грошової компенсації за невикористанні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулась до Господарського суду Запорізької області із позовною заявою, в якій просила суд:
1) змінити формулювання підстави звільнення ОСОБА_1 у Наказі Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20" № 4-к від 26.03.2018 з "На підставі рішення загальних зборів співвласників ОСББ "Зестафонська-20" (Протокол № 1 від 18.03.2018) звільнити ОСОБА_1 з посади голови правління за пунктом 9 частини 1 статті 36 КЗпП України з 01.04.2018" на "На підставі рішення загальних зборів співвласників ОСББ "Зестафонська-20" (Протокол № 1 від 18.03.2018) звільнити з посади ОСОБА_1 у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України з 01.04.2018";
2) стягнути з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20" (далі по тексту - відповідач) на користь ОСОБА_1 413 782 грн 65 коп. (без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України), в тому числі 27 658 грн 26 коп. вихідної допомоги, 4 176 грн 99 коп. компенсації за невикористанні відпустки, 381 947 грн 40 коп. середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку. 
Позовні вимоги обґрунтовані наступним:
- в 2016 році в будинку АДРЕСА_1 створено Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20"; затверджено Статут ОСББ, обрано правління, членів ревізійної комісії та визначено уповноважену особу для здійснення державної реєстрації ОСББ. Рішенням Загальних зборів ОСББ "Зестафонська-20" ОСОБА_1 обрано головою правління ОСББ і 09.11.2016 призначено на посаду відповідно до Наказу № 1-к від 09.11.2016 "Про прийняття на роботу голови правління ОСББ "Зестафонська-20", про що внесені відповідні відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань;
- 18.03.2018 відбулись Загальні збори співвласників ОСББ "Зестафонська-20", оформлені протоколом № 1, на яких, в тому числі, розглядалися питання про припинення повноважень правління ОСББ "Зестафонська-20" та про обрання правління ОСББ "Зестафонська-20". Вказаним рішенням Загальних зборів головою правління ОСББ обрано ОСОБА_2 29.03.2018 державним реєстратором Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради внесені відповідні зміни до відомостей про ОСББ до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань;
- Наказом № 1-к від 18.03.2018 "Про звільнення з посади ОСОБА_1 " позивачку звільнено з посади Голови правління ОСББ "Зестафонська-20". Цей Наказ скасовано Наказом № 3-к від 26.03.2018 "Про скасування наказу" та видано Наказ № 4-к від 26.03.2018 "Про звільнення з посади ОСОБА_1 " за пунктом 9 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України;
- не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернулася до суду із позовом про визнання незаконними та скасування рішень загальних зборів ОСББ "Зестафонська-20" від 18.03.2018; визнання незаконними та скасування рішення правління ОСББ "Зестафонська-20" від 26.03.2018 про призначення голови правління ОСББ "Зестафонська-20" ОСОБА_2 ; зобов`язання ОСББ "Зестафонська-20" внести запис до трудової книжки позивача про звільнення її 01.04.2018 з посади голови правління ОСББ "Зестафонська-20"; визнання незаконним та скасування Наказу № 4-К від 26.03.2018 про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади голови правління ОСББ "Зестафонська-20" за пунктом 9 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України; поновлення ОСОБА_1 на посаді голови правління ОСББ "Зестафонська-20"; скасування запису про керівника ОСББ "Зестафонська-20" ОСОБА_2 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; стягнення з ОСББ "Зестафонська-20" на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 65 720 грн 00 коп. та моральної шкоди у сумі 5 000 грн.; 
- рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17.03.2020 у справі №334/2806/18 в задоволені позову відмовлено. При цьому у вказаному судовому рішення зазначено, що звільнення ОСОБА_1 відбулося на підставі рішення загальних зборів ОСББ "Зестафонська-20", як вищого органу управління Об`єднання. Відповідно до зазначеного рішення засідання Правління підставою звільнення ОСОБА_1 є припинення трудового договору на підставі пункту 5 статті 41 Кодексу законів про працю України. Також суд зазначив, що щодо Наказу про звільнення в частині зміни формулювання причини звільнення, застосування передбачених статтею 44 Кодексу законів про працю України наслідків припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини 1 статті 41, щодо виплати вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше шестимісячного середнього заробітку, ОСОБА_1 не зверталась. Постановою Запорізького апеляційного суду від 08.12.2020 рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 17.03.2020 у справі № 334/2806/18 скасовано та зазначено, що суд першої інстанцій дійшов помилкового висновку, що заявлений у цій справі спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, а тому оскаржуване рішення в силу вимог частини 2 статті 377 Цивільного процесуального кодексу України підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі. Позивачу роз`яснено, що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду та він має право протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 24.12.2020 справу № 334/2806/18 передано до Господарського суду Запорізької області, до юрисдикції якого віднесено розгляд справи. Проте, ухвалою Господарського суду Запорізької області від 02.02.221 позовну заяву у справі № 334/2806/18 повернуто ОСОБА_1 ;
- в лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Господарського суд Запорізької області з позовом у справі № 908/433/21 про визнання недійсним рішення загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20", оформлених протоколом № 1 від 18.03.2018. Рішенням Господарського суду Запорізької області від 04.08.2021 у справі №908/433/21, яке набрало законної сили у встановленому законом порядку, в задоволенні позову відмовлено повністю;
- у вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м.Запоріжжя із позовом у справі № 334/4099/22 до ОСББ "Зестафонська-20" про стягнення вихідної допомоги. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.11.2022 у справі № 334/4099/22, яке залишене в силі постановою Запорізького апеляційного суду від 24.02.2023, в задоволенні позову відмовлено. В цьому рішенні суду зазначено, що звільнення ОСОБА_1 з посади Голови правління ОСББ "Зестафонська-20" на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України не знайшло свого підтвердження належними та допустимими доказами, оскільки відповідно Наказу Голови правління ОСББ "Зестафонська-20" ОСОБА_2 № 4-к від 26.03.2018 на підставі рішення загальних зборів співвласників ОСББ "Зестафонська-20" (протокол № 1 від 18.03.2018) ОСОБА_1 звільнено з посади Голови правління саме за пунктом 9 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України з 01.04.2018. При цьому, підстави для отримання позивачем права на виплату вихідної допомоги при звільненні визначені статтею 44 Кодексу законів про працю України, в якій підстава звільнення за пунктом 9 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України не надає права на отримання вихідної допомоги. Таким чином, суд дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_1 з посади Голови правління ОСББ "Зестафонська-20" на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України є безпідставними, оскільки в матеріалах справи міститься копія Наказу Голови правління ОСББ "Зестафонська-20" № 4-к від 26.03.2018 про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови правління саме за пунктом 9 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України з 01.04.2018. Також в рішенні суду зазначено, що в обґрунтування позову позивачем зазначено її незгоду з підставою звільнення за пунктом 9 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України та посилання на те, що її звільнено з посади за пунктом 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України, що не є предметом розгляду даної справи;
- обґрунтовуючи позовні вимоги у даній справі, позивач зазначає, що згідно з пунктом 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб. Тобто підставою для розірвання договору згідно з пунктом 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України є рішення власника в особі його вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників. Натомість Наказ № 4-к від 26.03.2018 про звільнення позивача з посади Голови правління ОСББ "Зестафонська-20" містить формулювання про звільнення за пунктом 9 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (підстави, передбачені іншими законами);
- як стверджує позивач, у спірних правовідносинах має місце припинення повноважень правління та голови правління (позивача) на підставі рішення Загальних зборів ОСББ "Зестафонська-20" (Протокол № 1 від 18.03.2018), тому в Наказі про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови правління мало бути зазначено формулювання саме у зв`язку із припиненням повноважень згідно пунктом 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України. За приписами частини 1 статті 44 Кодексу законів про працю України у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини 1 статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток;
- позивач 17.09.2024 звернувся до Голови правління ОСББ "Зестафонська-20" ОСОБА_2 із заявою щодо зміни формулювання причини звільнення у Наказі № 4-к від 26.03.2018 на пункт 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України та виплату вихідної допомоги у розмірі не менше шестимісячного середнього заробітку. Однак, відповідачем вказане звернення залишено без відповіді та задоволення;
- неправомірне звільнення позивача згідно з пунктом 9 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України призвело до порушення її прав, передбачених статтею 44 Кодексу законів про працю України. Для розрахунку вихідної допомоги при звільненні необхідно визначити розмір середньомісячної зарплати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995. Виходячи із наведеного Порядку середньомісячна заробітна плата позивача становить 4 609 грн 71 коп., а розмір шестимісячного середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, становить 27 658 грн 26 коп.;
- також позивач стверджує, що відповідно до приписів статей 83, 116 Кодексу законів про працю України та статті 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за попередні роки розраховується виходячи із середнього заробітку, який працівник мав на час її проведення. Грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку відноситься до сум, які належать до виплати працівникові при звільнені відповідно до вимог частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України. У спірних правовідносинах при звільнені позивачу відповідач мав сплати компенсацію за 33 дні невикористаної відпустки (листопад 2016 року – 1 день, грудень 2016 року – 2 дні, січень-грудень 2017 року – 24 дні, січень-березень 2018 року – 6 днів) у розмірі 4 176 грн 99 коп. (без урахування податків і зборів);
- крім того, позивач зазначає, що відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 Кодексу законів про працю України. За розрахунком позивача з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за несвоєчасний розрахунок з позивачем при звільнені в сумі 381 947 грн 40 коп. (без урахування податків та зборів) за період з 02.04.2018 по 31.01.2025;
- з урахуванням викладеного, позивач вважає, що його права як працівника при звільненні з посади Голови правління ОСББ "Зестафонська-20" порушені та просить суд позов задовольнити повністю. Також позивач просив покласти на відповідача судові витрати у справі. 

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 17.02.2026 у справі №908/3018/24:
- позов ОСОБА_1 задоволено частково;
- змінено формулювання підстави звільнення ОСОБА_1 у наказі Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20" № 4-к від 26.03.2018 з "На підставі рішення загальних зборів співвласників ОСББ "Зестафонська-20" (протокол № 1 від 18.03.2018) звільнити ОСОБА_1 з посади голови правління за пунктом 9 частини 1 статті 36 КЗпП України з 01.04.2018" на "На підставі рішення загальних зборів співвласників ОСББ "Зестафонська-20" (протокол № 1 від 18.03.2018) звільнити з посади ОСОБА_1 у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України з 01.04.2018";
- стягнуто з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20" на користь ОСОБА_1 27 658 грн 26 коп. вихідної допомоги, 4 176 грн 99 коп. компенсації за невикористанні відпустки, 4 176 грн 99 коп. середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку; 
- в іншій частині позовних вимог відмовлено; 
- стягнуто з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20" на користь ОСОБА_1 3 028 грн 00 коп. судових витрат на сплату судового збору за подання касаційної скарги та 695 грн 00 коп. витрати на поштову кореспонденцію;
- стягнуто з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20" на користь Державного бюджету України 6 056 грн 00 коп. судового збору. 
Рішення обґрунтовано наступним: 
- суд не погодився з позицією відповідача, що відсутні правові підстави застосування до спірних відносин між ОСОБА_1 та ОСББ "Зестафонська-20" норм пункту 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України;
- з 01.04.2018 по теперішній час посаду Голови правління ОСББ "Зестафонська-20" обіймає ОСОБА_2 . Інформація про зміну керівника внесена до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 29.03.2018. На підставі вищевикладеного, суд вважає наявними підстави для зміни в Наказі № 4-к від 26.03.2018 "Про звільнення з посади ОСОБА_1 " формулювання причин звільнення ОСОБА_1 , вказавши про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20" з 01.04.2018 на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України у зв`язку з припиненням повноважень замість на підставі рішення загальних зборів співвласників ОСББ "Зестафонська-20" (протокол № 1 від 18.03.2018) за пунктом 9 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України;
- відповідно до наявної в матеріалах справи Довідки форми ОК-5 від 12.11.2024 про відомості з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування посадовий оклад ОСОБА_1 на посаді Голови правління ОСББ "Зестафонська-20" у січні та у лютому 2018 року складав по 4 500 грн 00 коп. Кількість відпрацьованих робочих днів за січень і лютий 2018 року становить 41 день (21 день в січні 2018 року + 2 днів в лютому 2018 року). Середньоденна заробітна плата становить 219 грн 51 коп. (4 500 грн. + 4500 грн 00 коп. / 41 день); середньомісячна кількість робочих днів – 21 день. Середньомісячна заробітна плата складає 4 609 грн 71 коп. з розрахунку 21 день х 219,51 грн. Таким чином, розмір вихідної допомоги, що підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 , становить 27 658 грн 26 коп. (4 609 грн 71 коп. х 6 = 27 658 грн 26 коп.). Відповідачем контррозрахунку суми вихідної допомоги суду не надано, наданий позивачем розрахунок належними і допустимими доказами, в розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України не спростований. За таких обставин, вимога ОСОБА_1 про стягнення з ОСББ "Зестафонська-20" 27 658 грн 26 коп. вихідної допомоги є доведеною, обґрунтованою та підлягає задоволенню судом; 
- як зазначає позивач, на момент звільнення за нею рахувалося 33 дні невикористаної відпустки, а саме: за листопад 2016 року – 1 день, за грудень 2016 року – 2 дні, за січень – грудень 2017 року – 24 дні та за січень – березень 2018 року – 6 днів. Такі твердження позивача підтверджуються даними з Довідки форми ОК-5 від 12.11.2024 про відомості з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про суми заробітку для обчислення пенсії, визначення страхового стажу та сплати страхових внесків. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказала про кількість днів невикористаної щорічної основної відпустки станом на момент звільнення (01.04.2018) – 33 календарні дні і надала розрахунок, який не був оспорений відповідачем, згідно з яким грошова компенсація за невикористану відпустку становить 4 176 грн 99 коп. із розрахунку: 33 дні х 126 грн 58 коп. /середньоденний заробіток/. Отже, середня заробітна плата для виплати ОСОБА_1 компенсації за зазначені вище невикористані відпустки обчислюються виходячи з виплат, нарахованих у квітні 2017 року – березні 2018 року, та становить 46 200 грн 00 коп. Середньоденний заробіток розрахований за формулою: 46 200 грн 00 коп. / 365 днів, що становить 126 грн 58 коп. Враховуючи викладене, вимога ОСОБА_1 про стягнення з ОСББ "Зестафонська-20" 4 176 грн 99 коп. компенсації за невикористанні відпустки є доведеною, обґрунтованою та підлягає задоволенню судом;
- при вирішенні спору у даній справі суд вважає за необхідне зауважити, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає стягувані суми без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, що відповідає сталій судовій практиці з трудових спорів. Отже, суми в розмірі 27 658 грн 26 коп. вихідної допомоги та 4 176 грн 99 коп. компенсації за невикористанні відпустки, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, визначені без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів;
- що стосується вимоги про стягнення 381 947 грн 40 коп. середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, судом враховано наступне. Як встановлено судом і підтверджується дослідженими доказами, позивачка з 09.11.2016 перебувала у трудових відносинах із відповідачем та була обрана на посаду голови правління ОСББ "Зестафонська-20". Наказом № 4-к від 26.03.2018 ОСОБА_1 звільнена із займаної посади відповідно до рішення зборів ОСББ "Зестафонська-20", оформленого протоколом № 1 від 18.03.2018. Як убачається з матеріалів справи та не спростовано доказами, поданими сторонами, відповідачем в порушення вимог статей 47, 116 Кодексу законів про працю України у день звільнення (01.04.2018) не вручено ОСОБА_1 відповідне письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми та не здійснено виплату всіх сум, що належали їй при звільненні. На момент звернення позивачки до суду, ОСББ "Зестафонська-20" не направило ОСОБА_1 письмового повідомлення про нараховані та невиплачені їй при звільненні суми, а тому суд приходить до висновку, що позивачкою не пропущено визначений статтею 233 Кодексу законів про працю України строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Відтак суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог у цій частині та вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні;
- відповідно до відомостей Довідки форми ОК-5 від 12.11.2024 про відомості з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування вбачається, що розмір заробітної плати ОСОБА_1 за два останні місяці до звільнення (січень і лютий 2018 року), який приймається судом для визначення середньоденної заробітної плати, становив: у січні 2018 року - 4 500 грн 00 коп., у лютому 2018 року – 4 500 грн 00 коп. Кількість робочих днів у січні та лютому 2018 року становить 41 робочий день. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивачки за два останні відпрацьовані місяці роботи становить 219 грн 51 коп. (4 500 грн 00 коп. + 4 500 грн 00 коп. / 41 день = 219 грн 51 коп.). Враховуючи те, що на момент розгляду справи фактичний розрахунок при звільненні із позивачкою не проведено, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, на отримання якого має право позивачка, визначений із урахуванням положень частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України та відповідно до заявлених позовних вимог за період з 02.04.2018 по 31.01.2025 становить 381 947 грн 40 коп. (219 грн 51 коп. х 1 740 днів = 381 947 грн 90 коп., де 219 грн 51 коп. - середньоденна заробітна плата, 1 740 - кількість робочих днів);
- оскільки у спірних правовідносинах у день звільнення відповідач не провів належні позивачу виплати з компенсації за невикористані відпустки при звільненні, суд дійшов висновку про те, що не проведення з вини ОСББ "Зестафонська-20" розрахунку з ОСОБА_1 у визначені законом строки є підставою для відповідальності, передбаченою статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме: виплати позивачці її середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
- враховуючи критерії, сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, у контексті обставин цієї справи, з огляду на характер та розмір заборгованості, суд уважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 4 176 грн 99 коп. (у розмірі компенсації за невикористані відпустки, яку відповідач був зобов`язаний виплатити позивачці у день її звільнення). У даному випадку при зменшенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд враховує, що: сума виплати, яку відповідач був зобов`язаний виплатити позивачці у день її звільнення, є незначною; період затримки розрахунку об`єктивно пов`язаний із тривалими судовими спорами між ОСОБА_1 та ОСББ "Зестафонська-20"; ОСББ є неприбутковою організацією, а сума компенсації, заявлена позивачкою до стягнення, перевищує річний дохід Об`єднання за 2024 рік, який згідно з балансом ОСББ "Зестафонська-20" за 2024 рік склав 231 431 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулась до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (вх. № суду 49606 від 07.04.2026), в якій просить:
- рішення Господарського суду Запорізької області від 17.02.2026 у справі №908/3018/24 скасувати в частині часткової відмови у задоволенні позовних вимог (у сумі 377 770 грн 41 коп.) та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю та стягнути з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська- 20" середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку;
- в іншій частині (щодо зміни формулювання підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги, компенсації за невикористані відпустки, судових витрат на сплату судового збору за подання касаційної скарги та витрат на поштову кореспонденцію) рішення Господарського суду Запорізької області від 17.02.2026 у справі № 908/3018/24 залишити без змін.
Апеляційна скарга обґрунтована наступним:
- апелянт вважає рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні 377 770 грн 41 коп. (381 947 грн 40 коп. - 4 176 грн 99 коп.) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні незаконним та таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, а також з неповним урахуванням фактичних обставин справи. Суд першої інстанції допустив помилку при визначенні розміру такої відповідальності, безпідставно зменшивши її до розміру компенсації за невикористану відпустку. Відмова у стягненні 377 770 грн 41 коп. є необґрунтованою, оскільки суд першої інстанції обрав суму до стягнення тотожну розміру компенсації за невикористані відпустки, яку відповідач був зобов`язаний виплатити позивачці у день її звільнення. Навіть при застосуванні права на зменшення суми, відмова у заявленій сумі стягнення за такий тривалий період є порушенням права на справедливу винагороду, а "неприбутковість" організації не може бути виправданням для позбавлення працівника законних виплат (майна в розумінні Конвенції). Таким чином, суд апеляційної інстанції при перегляді справи повинен врахувати підстави, якими скаржник обґрунтувала позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. До спірних правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем з приводу затримки виплати сум, належних позивачу при звільненні, та продовжують існувати на теперішній час, слід застосовувати статтю 117 Кодексу законів про працю України саме в редакції, чинній на час звільнення позивача (20.01.2018), згідно з частиною 1 якої, в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Відповідач не виплатив позивачці у день звільнення, 01.04.2018, компенсацію за 33 дні невикористаної відпустки. Середньоденний заробіток розраховується на основі ділення загальної суми заробітної плати на кількість календарних днів у розрахунковому періоді за мінусом святкових, неробочих днів та днів, виключених з розрахункового періоду. Середньоденна (4 500 грн 00 коп. - 4 500 грн 00 коп.) / 41) заробітна плата складає: 219 грн 51 коп. За період 02.04.2018 - 31.01.2025 кількість календарних днів становить 2 497, з них робочих - 1 740. Нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді. З огляду на викладене, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку. Такий розрахунок відповідає змісту норм права та практиці їх застосування, зокрема, постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 635/2084/16-ц та постанові Верховного Суду від 02.08.2019 у справі № 755/17855/16-ц. Розрахунок: 219 грн 51 коп. х 1 740 = 381 947 грн 40 коп.;
- суд, застосовуючи дискреційні повноваження щодо зменшення розміру відшкодування, не врахував наступні суттєві обставини: відповідач не лише допустив грубе порушення процедури звільнення позивачки, а й упродовж тривалого часу свідомо не проводить з нею повний розрахунок, чим ставить позивачку у скрутне матеріальне становище. Зменшення суми середнього заробітку до мінімальних значень можливе лише за умови, що роботодавець діяв добросовісно або спір мав складний правовий характер. У даній справі відповідач тривалий час ігнорує законні вимоги позивачки, що змусило її шукати захисту в судовому порядку. Присуджена сума у 4 176 грн 99 коп. є фактично символічною та не виконує функцію стимулювання роботодавця до дотримання трудового законодавства. Такий розмір відшкодування є неспівмірним із періодом затримки та обсягом порушених прав позивачки;
- щодо неповного з`ясування обставин щодо фінансового стану та статусу відповідача (фактичні обставини): у даній справі суд першої інстанції, фактично зменшивши розмір відповідальності відповідача майже у 90 разів - з 381 947 грн 40 коп. до 4 176 грн 99 коп., чим нівелював саму сутність відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, що суперечить її правовій природі як санкції, спрямованої на стимулювання роботодавця до своєчасного проведення розрахунку. Такий підхід порушує баланс інтересів сторін. Суд помилково надав статусу ОСББ як неприбуткової організації пріоритет над конституційним правом позивачки на заробітну плату. Фактичні обставини свідчать, що відповідач свідомо не проводив розрахунок протягом багатьох років, а посилання на баланс 2024 року не може виправдовувати порушення, що розпочалося у 2018 році. Трудові гарантії працівника є імперативними, а роботодавець зобов`язаний виконувати вимоги статті 117 Кодексу законів про працю України незалежно від свого фінансового стану. Пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" прямо встановлює, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Це загальний і усталений підхід судової практики. Тобто, визначена судом першої інстанції сума у розмірі 4 176 грн 99 коп. фактично звільняє відповідача від реальної відповідальності за несвоєчасний розрахунок, що є підставою для скасування рішення в цій частині та стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку у заявленій у позові сумі - 381 947 грн 40 коп.
Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.04.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді - Фещенко Ю.В. (доповідач), суддів - Джепи Ю.А., Мартинюка С.В.
Враховуючи вказане, ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.04.2026, зокрема, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, розгляд справи призначено у судовому засіданні на 06.05.2026.

Не погодившись з вказаним вище рішенням до Центрального апеляційного господарського суду  з апеляційною скаргою звернулось також Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20" (вх. № суду 49752 від 15.04.2026), в якій просить:
- рішення Господарського суду Запорізької області від 17.02.2026 у справі №908/3018/24 скасувати, ухвалити нове рішення, яким у частині позовних вимог про стягнення 27 658 грн 26 коп. вихідної допомоги провадження у справі закрити;
- у частині позовних вимог про зміну формулювання підстави звільнення, грошової компенсації за невикористані відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити у повному обсязі;
- стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати зі сплати судового збору, а також витрати на професійну правничу допомогу у сумі 23 310 грн 00 коп.
Апеляційна скарга ОСББ "Зестафонська-20"обґрунтована наступним: 
- ОСОБА_1 , починаючи з 2019 року, неодноразово оскаржувала Наказ Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20" № 4-к від 26.03.2018 в судах різних інстанцій, про що свідчать копії рішень судів, долучених як позивачем до позовної заяви, так і відповідачем до відзиву на позовну заяву, що свідчить про обізнаність Юхименко І.М. зі змістом Наказу № 4-к від 26.03.2018. Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 02.12.2020 у справі №751/1198/18 (провадження № 61-5845св19), від 03.10.2022 у справі № 204/1724/20 (провадження № 61-18714св20), перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом "ex officio", незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі;
- вирішуючи питання щодо стягнення на користь Юхименко І.М. 27 658 грн 26 коп. вихідної допомоги судом першої інстанції не надано належної уваги що, спір з цього питання вже вирішено Ленінським районним судом м. Запоріжжя. Як позивачем до позовної заяви, так і відповідачем до відзиву на позовну заяву додано копію рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 23.11.2022 по справі № 334/4099/22. Рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 23.11.2022 по справі № 334/4099/22 постановою Запорізького апеляційного суду від 24.12.2023 залишено без змін, та є чинним. Зі змісту рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 23.11.2022 по справі № 334/4099/22 вбачається, що Юхименко І.М. 22.09.2022 в особі свого представника адвоката Штабовенко Д.В. звернулася з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20" про стягнення 27 658 грн 26 коп. вихідної допомоги. Судом першої інстанції не надано належної правової оцінки що: суб`єктним складом сторін як у справі №334/4099/22 так і у цій справі є позивач Юхименко І. М., а відповідач Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20". Предметом позову як у справі № 334/4099/22 так і у цій справі є стягнення 27 658 грн 26 коп. вихідної допомоги. Фактичною підставою позову як у справі № 334/4099/22 так і у цій справі є незгода ОСОБА_1 з її звільненням на підставі пункту 9 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України. Правовою підставою позову як у справі № 334/4099/22 так і у цій справі позивач зазначає право на вихідну допомогу передбачене пунктом 5 частини 1 статті 4 Кодексу законів про працю України. Рішення Господарського суду Запорізької області від 17.02.2026, по справі №908/3018/24 в частині стягнення 27 658 грн 26 коп. вихідної допомоги підлягає скасуванню, а провадження у цій частині підлягає закриттю на підставі статей 175, 231, 278 Господарського процесуального кодексу України;
- наявність вини Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20" в частині не виплати позивачу компенсації за невикористані відпустки за листопад 2016 року - 1 день, за грудень 2016 року - 2 дні, за січень-грудень 2017 року - 24 дні та за січень-березень 2018 року - 6 днів спростовується наступним: позивач ОСОБА_1 обіймала посаду голови правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20" в період з 25.05.2016 по 01.04.2018. Переобрання голови правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20" було обумовлене саме систематичним невиконанням ОСОБА_1 своїх обов`язків як голови правління. ОСОБА_1 з часу звільнення і по теперішній час утримує у себе статутну, реєстраційну, фінансову, кадрову, бухгалтерську та іншу документацію за період з 25.05.2016 по 01.04.2018, а також печатку та інші матеріальні цінності ОСББ "Зестафонська-20". Факт утримання Юхименко І.М. реєстраційної, фінансової, кадрової, бухгалтерської та іншої документацій за період з 25.05.2016 по 01.04.2018 підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, які були долучені відповідачем до відзиву на позовну заяву, а саме: копією Протоколу засідання правління ОСББ "Зестафонська-20" № 3 від 04.04.2018, який було вручена Юхименко І.М. 05.04.2018, про що останньою власноруч" зазначено "...отримано 05.04.2018 в присутності наряду поліції"; висновком Т.в.о. начальника Дніпровського ГУНП в Запорізькій області полковника поліції Васильєва Л.М. від 06.04.2018; висновком Т.в.о. начальника Дніпровського ГУНП в Запорізькій області полковника поліції Васильєва Л.М. від 13.04.2018; листом Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 11.04.2018; листом Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 17.04.2018; Актом ОСББ "Зестафонська-20" від 21.06.2018; Актом ОСББ "Зестафонська-20" від 23.04.2018; листом ОСББ "Зестафонська-20" від 21.06.2018; Актом ОСББ "Зестафонська-20" від 21.06.2018; Протоколом ОСББ "Зестафонська-20" від 12.04.2018. Облік робочого часу - це обов`язкова фіксація відпрацьованих годин, відпусток та лікарняних, яка ведеться роботодавцем для нарахування зарплати. Відповідальність за облік робочого часу за період 25.05.2016 по 01.04.2018 покладена на Юхименко І.М. як на голову Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20" у зазначений період. Протиправне утримання Юхименко І.М. фінансової, кадрової та первинної бухгалтерської документації за період з 25.05.2016 по 01.04.2016 свідчить про відсутність об`єктивної можливості у ОСЬБ "Зестафонська-20", за відсутності первинних бухгалтерських документів, розрахувати та виплатити Юхименко І.М. компенсацію за невикористану відпустку, а також свідчить про відсутність обов`язкової умови для покладання на ОСББ "Зестафонська-20" відповідальності за затримку розрахунку при звільнені, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України - вини. Поведінка Юхименко І.М. суперечить принципу добросовісності, а цей принцип характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони відповідного правовідношення та є складовою верховенства права;
- позовні вимоги ОСОБА_1 направлені не на захист власного права, а є зловживанням правом з метою порушення прав інших осіб, а саме ОСББ "Зестафонська- 20", з якого вона неправомірно вимагає виплату за затримку розрахунку при звільненні, хоча невиплата компенсації за невикористану відпустку сталась саме з її вини.

Відповідно до Протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 15.04.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді - Фещенко Ю.В. (доповідач), суддів - Джепи Ю.А., Мартинюка С.В.
Враховуючи вказане, ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.04.2026, зокрема, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, розгляд справи призначено у судовому засіданні на 06.05.2026; об`єднано до спільного розгляду апеляційну скаргу ОСОБА_1 з апеляційною скаргою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20".

Від позивача до Центрального апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача (вх. № суду 3629/26 від 01.05.2026), в якому він просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, посилаючись на те, що доказів не передачі документації матеріали справи не містять; вимоги щодо стягнення вихідної допомоги у справах № 334/4099/22 та у справі № 908/3018/24 заявлені на різних правових підстав; посилання на зловживання позивачем своїми правами є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. 

У судове засідання 06.05.2026 з`явився представник скаржника (позивача); представник скаржника (відповідача) у вказане засідання не з`явився, причин нез`явдення суду не повідомив.
Також судом встановлено, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, а саме: шляхом направлення ухвал суду від 13.04.2026 та від 20.04.2026 до його Електронного кабінету в підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, на підтвердження чого до матеріалів справи долучені Довідки про доставку електронного листа, згідно з якими:
- ухвала суду від 13.04.2026 доставлена до Електронного кабінету відповідача - 13.04.2026 до 17 години (з урахуванням положень частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, ухвала вважається врученою 13.04.2026);
- ухвала суду від 20.04.2026 доставлена до Електронного кабінету відповідача - 20.04.2026 після 17 години (з урахуванням положень частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, ухвала вважається врученою 21.04.2026).
Апеляційним господарським судом враховано, що відповідно до частини 4 статті 120 Господарського процесуального кодексу України ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.
Судом відзначено, що у даному випадку відповідач отримав ухвали суду від 13.04.2026 та від 20.04.2026 завчасно; підстави для відкладення розгляду справи чи оголошення перерви у судовому засіданні, визначені Господарським процесуальним кодексом України, відсутні.
Враховуючи те, що явка представників учасників справи в судове засідання не визнавалась судом обов`язковою, всі учасники справи були належним чином та завчасно повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, достатність матеріалів справи для їх розгляду по суті, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у призначеному судовому засіданні. 
У судовому засіданні 06.05.2026 представник скаржника (позивача) просив апеляційний господарський суд рішення Господарського суду Запорізької області від 17.02.2026 у справі №908/3018/24 скасувати в частині часткової відмови у задоволенні позовних вимог (у сумі 377 770 грн 41 коп.) та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю та стягнути з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська- 20" середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку; - в іншій частині (щодо зміни формулювання підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги, компенсації за невикористані відпустки, судових витрат на сплату судового збору за подання касаційної скарги та витрат на поштову кореспонденцію) рішення Господарського суду Запорізької області від 17.02.2026 у справі № 908/3018/24 залишити без змін.
Суддею-доповідачем у судовому засіданні 06.05.2026 було оголошено зміст апеляційної скарги відповідача.
Під час розгляду апеляційної скарги судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.
Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що апеляційним господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції під час апеляційного провадження.
У судовому засіданні 06.05.2026, відповідно до статей 240, 283 Господарського процесуального кодексу України, проголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, а також правильність застосування норм матеріального права, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг ОСОБА_1 та Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20", виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.
ОСОБА_1 (позивач) є співвласником квартири АДРЕСА_2 .
В 2016 році в будинку АДРЕСА_1 створено Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20", затверджено Статут ОСББ, обрано правління, членів ревізійної комісії та визначено повноважену особу для здійснення державної реєстрації ОСББ. 
16.06.2016 зареєстровано ОСББ "Зестафонська-20", про що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесено запис № 11031020000040444 та присвоєно ідентифікаційний код 40575826.
Рішенням Загальних зборів ОСББ "Зестафонська-20" ОСОБА_1 обрано головою правління ОСББ і 09.11.2016 призначено на посаду відповідно до Наказу №1-к від 09.11.2016 "Про прийняття на роботу голови правління ОСББ "Зестафонська-20", про що внесені відповідні відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. 
18.03.2018 відбулись Загальні збори співвласників ОСББ "Зестафонська-20", оформлені протоколом № 1, з наступним порядком денним:
1. Припинення повноважень правління ОСББ "Зестафонська-20".
2. Припинення повноважень ревізійної комісії ОСББ "Зестафонська-20".
3. Обрання правління ОСББ "Зестафонська-20".
4. Обрання ревізійної комісії ОСББ "Зестафонська-20".
Вказаним рішенням Загальних зборів головою правління ОСББ обрано ОСОБА_2 .
29.03.2018 державним реєстратором Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради внесені відповідні зміни до відомостей про ОСББ до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. 
Наказом № 1-к від 18.03.2018 "Про звільнення з посади ОСОБА_1 " позивачку звільнено з посади Голови правління ОСББ "Зестафонська-20". 
Цей Наказ скасовано Наказом № 3-к від 26.03.2018 "Про скасування наказу" та видано Наказ № 4-к від 26.03.2018 "Про звільнення з посади ОСОБА_1 " за пунктом 9 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України. 
Не погоджуючись з такими діями ОСББ "Зестафонська-20", позивач звернулася до суду із позовом про:
- визнання незаконними та скасування рішень загальних зборів ОСББ "Зестафонська-20" від 18.03.2018; 
- визнання незаконними та скасування рішення правління ОСББ "Зестафонська-20" від 26.03.2018 про призначення голови правління ОСББ "Зестафонська-20" ОСОБА_2 ; 
- зобов`язання ОСББ "Зестафонська-20" внести запис до трудової книжки позивача про звільнення її 01.04.2018 з посади голови правління ОСББ "Зестафонська-20"; 
- визнання незаконним та скасування наказу № 4-К від 26.03.2018 про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади голови правління ОСББ "Зестафонська-20" за пунктом 9 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України; 
- поновлення ОСОБА_1 на посаді голови правління ОСББ "Зестафонська-20"; 
- скасування запису про керівника ОСББ "Зестафонська-20" ОСОБА_2 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 
- стягнення з ОСББ "Зестафонська-20" на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 65 720 грн 00 коп. та моральної шкоди у сумі 5 000 грн. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17.03.2020 у справі №334/2806/18 в задоволені позову відмовлено. 
При цьому, у вказаному судовому рішення зазначено, що звільнення ОСОБА_1 відбулося на підставі рішення загальних зборів ОСББ "Зестафонська-20", як вищого органу управління Об`єднання. 
Відповідно до зазначеного рішення засідання Правління підставою звільнення ОСОБА_1 є припинення трудового договору на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України. Також суд зазначив, що щодо Наказу про звільнення в частині зміни формулювання причини звільнення, застосування передбачених статтею 44 Кодексу законів про працю України наслідків припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини 1 статті 41, щодо виплати вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше шестимісячного середнього заробітку, ОСОБА_1 не зверталась. 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 08.12.2020 рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17.03.2020 у справі № 334/2806/18 скасовано та зазначено, що суд першої інстанцій дійшов помилкового висновку, що заявлений у цій справі спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, а тому оскаржуване рішення в силу вимог частини 2 статті 377 Цивільного процесуального кодексу України підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі. Позивачу роз`яснено, що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду та він має право протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. 
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 24.12.2020 справу № 334/2806/18 передано до Господарського суду Запорізької області, до юрисдикції якого віднесено розгляд справи. 
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 02.02.2021 позовну заяву у справі № 334/2806/18 повернуто ОСОБА_1 . 
В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Господарського суд Запорізької області з позовом у справі № 908/433/21 про визнання недійсним рішення загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20", оформлених Протоколом № 1 від 18.03.2018.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 04.08.2021 у справі № 908/433/21, яке набрало законної сили, в задоволенні позову відмовлено повністю.
У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м.Запоріжжя із позовом у справі № 334/4099/22 до ОСББ "Зестафонська-20" про стягнення вихідної допомоги. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.11.2022 у справі №334/4099/22, яке залишено в силі постановою Запорізького апеляційного суду від 24.02.2023, в задоволенні позову відмовлено. 
В цьому рішенні суду зазначено, що звільнення ОСОБА_1 з посади Голови правління ОСББ "Зестафонська-20" на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України не знайшло свого підтвердження належними та допустимими доказами, оскільки відповідно до Наказу Голови правління ОСББ "Зестафонська-20" ОСОБА_2 № 4-к від 26.03.2018 на підставі рішення загальних зборів співвласників ОСББ "Зестафонська-20" (Протокол № 1 від 18.03.2018) ОСОБА_1 звільнено з посади Голови правління саме за пунктом 9 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України з 01.04.2018. При цьому, підстави для отримання позивачем права на виплату вихідної допомоги при звільненні визначені статтею 44 Кодексу законів про працю України, в якій підстава звільнення за пунктом 9 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України не надає права на отримання вихідної допомоги. 
Таким чином, суд дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_1 з посади Голови правління ОСББ "Зестафонська-20" на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України є безпідставним, оскільки в матеріалах справи міститься копія Наказу Голови правління ОСББ "Зестафонська-20" № 4-к від 26.03.2018 про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови правління саме за пунктом 9 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України з 01.04.2018. 
Також в рішенні суду зазначено, що в обґрунтування позову позивачем зазначено її незгоду з підставою звільнення за пунктом 9 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України та посилання на те, що її звільнено з посади за пунктом 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України, що не є предметом розгляду даної справи.
Враховуючи викладене доводи апеляційної скарги ОСББ "Зестафонська-20" щодо наявності підстав для закриття провадження у справі в частині вимог про стягнення 27 658 грн 26 коп. апеляційним господарським судом відхиляються, оскільки вимоги про стягнення 27 658 грн 26 коп. у справі № 334/4099/22 були заявлені з інших правових підстав.
В листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області із позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20" про скасування Наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Ухвалою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 06.02.2024 у справі № 338/1750/23 провадження у справі закрито із посиланням на те, що постановою Запорізького апеляційного суду від 08.12.2020 у справі № 344/2806/18, яка набрала законної сили і не змінена та не скасована у встановленому процесуальним законом порядку, за позовом ОСОБА_1 до ОСББ "Зестафонська-20" зроблено висновок про те, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. 
ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Запорізької області з позовом у цій справі до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20" про:
1) зміну формулювання підстави звільнення ОСОБА_1 у наказі Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20" № 4-к від 26.03.2018 з "На підставі рішення загальних зборів співвласників ОСББ "Зестафонська-20" (Протокол № 1 від 18.03.2018) звільнити ОСОБА_1 з посади голови правління за пунктом 9 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України з 01.04.2018" на "На підставі рішення загальних зборів співвласників ОСББ "Зестафонська-20" (протокол № 1 від 18.03.2018) звільнити з посади ОСОБА_1 у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України з 01.04.2018";
2) стягнення з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20" на користь ОСОБА_1 413 782 грн 65 коп. (без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України), в тому числі 27 658 грн 26 коп. вихідної допомоги, 4 176 грн 99 коп. компенсації за невикористанні відпустки, 381 947 грн 40 коп. середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку.
В постанові Верховного Суду від 22.09.2025 у справі № 908/3018/24 міститься висновок, що оскільки спір виник стосовно припинення правовідносин з управління юридичною особою, які існують між головою правління ОСББ та Об`єднанням, а також враховуючи, що спірним у цій справі є питання щодо того, чи були повноваження позивачки припинені за пунктом 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України, Верховний Суд дійшов висновку, що цей спір належить до юрисдикції господарського суду.
Приписами статті 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом, передбачені статтею 16 Цивільного кодексу України. 
Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників житлових та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначені Законом України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" від 29.11.2001 № 2866-III.
Відповідно до частини 2 статті 1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" об`єднання співвласників багатоквартирного будинку - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.
Частиною 2 статті 4 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" встановлено, що об`єднання створюється як непідприємницьке товариство для здійснення функцій, визначених законом. Порядок надходження і використання коштів об`єднання визначається цим Законом та іншими законами України.
Основна діяльність ОСББ полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.
Отже, зазначений Закон визначає ОСББ як юридичну особу, створену власниками для сприяння використання їх власного майна, управління, утримання і використання неподільного та загального майна.
Загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства. Загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад (частина 1 статті 98, частина 1 статті 99 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частин 1, 2 статті 10 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" органами управління об`єднання є загальні збори співвласників, правління, ревізійна комісія об`єднання. Вищим органом управління об`єднання є загальні збори.
Загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства. Загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад (частина 1 статті 98, частина 1 статті 99 Цивільного кодексу України).
Частиною 3 статті 99 Цивільного кодексу України передбачено, що повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.
Відповідно до положень пунктів 1, 3 розділу І Статуту Об`єднання власників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20", затвердженого установчими зборами ОСББ "Зестафонська-20" (Протокол № 1 від 25.05.2016), ОСББ створено власниками квартир та нежитлових приміщень (далі – співвласники) багатоквартирного будинку (далі – будинок), що розташований за місцезнаходженням: 69093, м. Запоріжжя, вул. Зестафонська, 20, відповідно до Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку". Об`єднання діє відповідно до цього Закону, чинного законодавства України та Статуту.
За змістом пунктів 1-3 розділу ІІІ Статуту органами управління об`єднання є загальні збори співвласників, правління, ревізійна комісія (ревізор) об`єднання. Вищим органом управління об`єднання є загальні збори. До виключної компетенції загальних зборів належить, зокрема, обрання членів правління об`єднання.
Згідно з пунктом 12 розділу ІІІ Статуту ОСББ "Зестафонська-20" правління є виконавчим органом об`єднання, яке обирається і підзвітне загальним зборам.
Порядок обрання та відкликання членів правління, їх кількісний склад та строки обрання встановлюються загальними зборами. Загальні збори своїм рішенням вправі в будь-який час припинити повноваження правління чи окремих його членів (пункту 13 розділу ІІІ Статуту "Зестафонська-20").
Відповідно до пункту 11 розділу ІІІ Статуту ОСББ "Зестафонська-20" рішення загальних зборів, прийняте відповідно до Статуту, є обов`язковим для всіх співвласників. Рішення загальних зборів мають вищу юридичну силу щодо рішень інших органів управління об`єднання. Рішення загальних зборів оприлюднюється шляхом розміщення його тексту в місцях загального користування будинку. Рішення загальних зборів може бути оскаржено в судовому порядку.
Згідно з частиною 1 статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Частиною 4 статті 13 Конституції України визначено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений частиною 3 статті 99 Цивільного кодексу України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.
Не оспорюючи самого факту припинення повноважень і рішення загальних зборів, а також не оспорюючи дотримання органом управління (загальними зборами) передбачену цивільним законодавством та установчими документами юридичної особи процедуру ухвалення рішення про припинення повноважень, ОСОБА_1 у даній справі просить суд змінити в Наказі № 4-к від 26.03.2018 формулювання причин звільнення, вказавши, що вона звільнена з посади голови правління на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України у зв`язку з припиненням повноважень з 01.04.2018.
Відповідно до частини 3 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.
Судом першої інстанції вірно з`ясовано, що 09.11.2016 ОСОБА_1 призначено на посаду голови правління ОСББ "Зестафонська-20" відповідно до Наказу № 1-к від 09.11.2016 "Про прийняття на роботу".
Відповідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 28.07.1986 позивачка ОСОБА_1 10.11.2016 прийнята на посаду Голови правління ОСББ "Зестафонська-20" відповідно Наказу № 1-к від 09.11.2016.
Як убачається з матеріалів справи, Наказом № 1-к від 18.03.2018 "Про звільнення з посади ОСОБА_1 " у зв`язку із рішенням про припинення повноважень правління ОСББ "Зестафонська-20", прийнятим Загальними зборами співвласників ОСББ "Зестафонська-20" 18.03.2018, ОСОБА_1 звільнена з посади Голови правління ОСББ "Зестафонська-20" з 01.04.2018. 
При цьому, в Наказі № 1-к від 18.03.2018 "Про звільнення з посади ОСОБА_1 " та в Протоколі Загальних зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20" № 1 від 18.03.2018 не зазначена норма Кодексу законів про працю України, на підставі якої звільнена позивачка.
В подальшому, Наказ № 1-к від 18.03.2018 "Про звільнення з посади ОСОБА_1 " скасовано Наказом № 3-к від 26.03.2018 "Про скасування наказу".
Крім того, 26.03.2018 видано Наказ № 4-к "Про звільнення з посади Юхименко І.М." за підписом Голови правління ОСББ "Зестафонська-20" ОСОБА_2 , згідно з яким на підставі рішення загальних зборів ОСББ "Зестафонська-20" (Протокол № 1 від 18.03.2018) ОСОБА_1 звільнена з посади Голови правління ОСББ "Зестафонська-20" за пунктом 9 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України з 01.04.2018. 
Так, підстави припинення трудового договору визначені статтею 36 Кодексу законів про працю України.
Зокрема, відповідно до пункту 9 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені іншими законами. 
Вирішуючи спір у даній справі, суд першої інстанції вірно встановив, що відповідачем належними і допустимими доказами, в розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, не доведено наявності інших підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за пунктом 9 статті 36 Кодексу законів про працю України. 
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.
Передбачена пунктом 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України підстава розірвання трудового договору не передбачає необхідності попереднього повідомлення про звільнення, з`ясування вини працівника, доцільності та причини звільнення, врахування попередньої роботи та інших позитивних результатів.
Тлумачення пункту 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України та частини 3 статті 99 Цивільного кодексу України у їх взаємозв`язку свідчить, що припинення повноважень члена виконавчого органу може відбутися у будь-який час та з будь-яких підстав. При цьому припинення повноважень члена виконавчого органу гарантується нормами цивільного права для припинення або запобігання негативного впливу на управлінську діяльність товариства. Необхідність таких правил обумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 07.02.2018 у справі №711/5711/16-ц та від 06.10.2019 у справі № 753/4399/17.
Отже, суд першої інстанції вірно відхилив доводи відповідача в частині того, що відсутні правові підстави застосування до спірних відносин між ОСОБА_1 та ОСББ "Зестафонська-20" норм пункту 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України.
Згідно з пунктом 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним Наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні проводитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону.
Відповідно до пункту 2.27 цієї Інструкції прямо зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи.
Позивачка була звільнена відповідно до Наказу 01.04.2018.
Розірвання трудового договору згідно з пунктом 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України можливе за наявності попереднього припинення повноважень посадової особи, тобто рішення вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників. Для звільнення за вказаною нормою мають бути присутні обставини: звільнений працівник повинен бути посадовою особою товариства; повинно заздалегідь відбутись припинення його повноважень (окреме рішення вищого органу управління), що в наступному є підставою для розірвання з ним трудового договору в порядку, передбаченому чинним законодавством України та статутними документами господарського товариства.
Таким чином, умовою для звільнення працівника, який є посадовою особою, за цією статтею Кодексу законів про працю України є припинення повноважень цієї посадової особи, яке має відбуватися відповідно до законодавства та передувати звільненню, оскільки поняття "припинення повноважень" не є тотожним поняттю "звільнення".
Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2023 у справі № 766/23789/19.
Рішенням Загальних зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20", оформленим Протоколом № 1 від 18.03.2018, звільнено ОСОБА_1 з посади голови правління.
Зазначене рішення Загальних зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20", оформлене Протоколом № 1 від 18.03.2018, є чинним, рішенням суду не визнано недійсним.
Наказ про звільнення керівника з посади має видаватися на підставі рішення загальних зборів товариства.
Наказом № 4-к від 26.03.2018 "Про звільнення з посади ОСОБА_1 " звільнено ОСОБА_1 з посади голови правління ОСББ "Зестафонська-20" за пунктом 9 частини 1 статті 36 з 01.04.2018.
Згідно з рішенням Загальних зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20" (пункт 3 порядку денного), оформленим Протоколом № 1 від 18.03.2018, Головою правління ОСББ "Зестафонська-20" обрано ОСОБА_2 
29.03.2018 державним реєстратором Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради внесені відповідні зміни до відомостей про ОСББ "Зестафонська-20" стосовно керівника Об`єднання до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Отже, з 01.04.2018 по теперішній час посаду Голови правління ОСББ "Зестафонська-20" обіймає ОСОБА_2 . Інформація про зміну керівника внесена до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 29.03.2018.
На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дйшов вірного висновку щодо наявності підстав для зміни в Наказі № 4-к від 26.03.2018 "Про звільнення з посади Юхименко І.М." формулювання причин звільнення ОСОБА_1 , вказавши про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20" з 01.04.2018 на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України у зв`язку з припиненням повноважень замість "на підставі рішення загальних зборів співвласників ОСББ "Зестафонська-20" (Протокол № 1 від 18.03.2018) за пунктом 9 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України".
Стосовно вимог позивача про стягнення з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20" 27 658 грн 26 коп. вихідної допомоги, 4 176 грн 99 коп. компенсації за невикористанні відпустки та 381 947 грн 40 коп. середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, слід зазначити таке. 
Відповідно до статті 93 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Статтею 115 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Згідно з частиною 5 статті 97 Кодексу законів про працю України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.
Відповідно до статті 47 та частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 2 Закону України "Про оплату праці" структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат.
Питання щодо визначення розміру матеріального та іншого заохочення голови та інших статутних органів управління об`єднання належить до виключної компетенції загальних зборів (пункт 3 розділу ІІІ Статуту).
Вихідна допомога – це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику роботодавцем у випадках, передбачених законом, у колективному договорі або сторонами.
Таким чином, вихідна допомога – це грошова виплата працівникові, який звільнений з роботи не з власної ініціативи, яку виплачує роботодавець у випадках, передбачених законом або сторонами. Основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи. Розмір вихідної допомоги при звільненні залежить від підстав припинення трудових відносин.
Підстави та розмір виплати вихідної допомоги визначені у статті 44 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41 працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Обчислюється вихідна допомога відповідно до підпунктів "а", "є" пункту 1 розділу І Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.
Як зазначено у вказаному Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Виплати нараховуються шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на кількість робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених законодавством, - на кількість календарних днів за цей період.
У разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування матеріальної (грошової) допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Відповідно до наявної в матеріалах справи Довідки форми ОК-5 від 12.11.2024 про відомості з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування посадовий оклад ОСОБА_1 на посаді Голови правління ОСББ "Зестафонська-20" у січні та у лютому 2018 року складав по 4 500 грн 00 коп.
Кількість відпрацьованих робочих днів за січень і лютий 2018 року становить 41 день (21 день в січні 2018 року + 2 днів в лютому 2018 року).
Середньоденна заробітна плата становить 219 грн 51 коп. (4 500 грн. + 4 500 грн 00 коп. / 41 день); середньомісячна кількість робочих днів – 21 день. 
Середньомісячна заробітна плата складає 4 609 грн 71 коп. з розрахунку 21 день х 219 грн 51 коп. 
Таким чином, розмір вихідної допомоги, що підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 , становить 27 658 грн 26 коп. (4 609 грн 71 коп. х 6 = 27 658 грн 26 коп.).
Відповідачем контррозрахунку суми вихідної допомоги суду не надано, наданий позивачем розрахунок належними і допустимими доказами не спростований. 
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимога ОСОБА_1 про стягнення з ОСББ "Зестафонська-20" 27 658 грн 26 коп. вихідної допомоги є доведеною, обґрунтованою та підлягає задоволенню судом. 
Крім того, відповідно до частини 1 статті 83 Кодексу законів про працю України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Відповідно до Закону України "Про відпустки" тривалість щорічної основної відпустки 24 календарні дні.
Як зазначає позивач, на момент звільнення за нею рахувалося 33 дні невикористаної відпустки, а саме: за листопад 2016 року – 1 день; за грудень 2016 року – 2 дні; за січень – грудень 2017 року – 24 дні та за січень – березень 2018 року – 6 днів.
Такі твердження позивача підтверджуються даними з Довідки форми ОК-5 від 12.11.2024 про відомості з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про суми заробітку для обчислення пенсії, визначення страхового стажу та сплати страхових внесків.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказала про кількість днів невикористаної щорічної основної відпустки станом на момент звільнення (01.04.2018) – 33 календарні дні і надала розрахунок, який не був оспорений відповідачем, згідно з яким грошова компенсація за невикористану відпустку становить 4 176 грн 99 коп. із розрахунку: 33 дні х 126 грн 58 коп. /середньоденний заробіток/.
Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (із змінами), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Отже, середня заробітна плата для виплати ОСОБА_1 компенсації за зазначені вище невикористані дні відпустки обчислюються виходячи з виплат, нарахованих у квітні – 2017 року – березні 2018 року, та становить 46 200 грн 00 коп.
Середньоденний заробіток розрахований за формулою: 46 200 грн 00 коп. / 365 днів, що становить 126 грн 58 коп. 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимога ОСОБА_1 про стягнення з ОСББ "Зестафонська-20" 4 176 грн 99 коп. компенсації за невикористанні дні відпустки є доведеною, обґрунтованою та підлягає задоволенню судом. 
При цьому оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначив стягувані суми без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, що відповідає сталій судовій практиці з трудових спорів.
Отже, суми в розмірі 27 658 грн 26 коп. вихідної допомоги та 4 176 грн 99 коп. компенсації за невикористанні відпустки, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, визначені без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.
Що стосується вимоги про стягнення 381 947 грн 40 коп. середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, а також доводів апеляційної скарги позивача щодо незгоди з розміром задоволених вимог позивача в цій частині, слід зазначити таке 
Згідно із положеннями статті 117 Кодексу законів про працю України (у редакції від 20.01.2018) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 Кодексу законів про працю України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 Кодексу законів про працю України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 Кодексу законів про працю України. 
При цьому тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган). Відповідний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 27.01.2020 у справі № 682/3060/16-ц.
Оскільки у спірних правовідносинах у день звільнення відповідач не провів належні позивачу виплати з компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні, при цьому з матеріалів справи не вбачається наявність спору саме в частині кількості невикористаних днів відпустки чи розміру базової величини, виходячи з якої підлягає розрахунок суми компенсації, чи інших відомостей, які могли б перешкоджати здійсненню зазначеної виплати, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даній справі відсутність вини ОСББ "Зестафонська-20" належними доказами не доведена. 
Отже, не проведення з вини ОСББ "Зестафонська-20" розрахунку з ОСОБА_1 у визначені законом строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме: виплати позивачці її середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Колегією суддів також враховано, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).
Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Слід також зазначити, що відповідно до положень частин 1, 2 статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною 2 цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Встановлені статтею 233 Кодексу законів про працю України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Так, позивачка з 09.11.2016 перебувала у трудових відносинах із відповідачем та була обрана на посаду голови правління ОСББ "Зестафонська-20".
Наказом № 4-к від 26.03.2018 ОСОБА_1 звільнена із займаної посади відповідно до рішення зборів ОСББ "Зестафонська-20", оформленого Протоколом № 1 від 18.03.2018.
Як установлено судом першої інстанції та не спростовано сторонами, відповідачем в порушення вимог статей 47, 116 Кодексу законів про працю України у день звільнення (01.04.2018) не вручено ОСОБА_1 відповідне письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми та не здійснено виплату всіх сум, що належали їй при звільненні.
Як було зазначено вище, статтями 47, 116 Кодексу законів про працю України встановлений обов`язок роботодавця провести остаточний розрахунок із працівником у день його звільнення. Винятком є лише ті випадки, коли працівник у день звільнення був відсутній на роботі.
При цьому діюче законодавство не покладає на працівника, який у день звільнення перебував на роботі, обов`язку звертатись до роботодавця із відповідними заявами щодо виплати сум, належних при звільненні, наводити розрахунок таких сум чи надати докази на їх підтвердження, а тому у цій частині доводи відповідача не заслуговують на увагу.
На момент звернення позивачки до суду, ОСББ "Зестафонська-20" не направило ОСОБА_1 письмового повідомлення про нараховані та невиплачені їй при звільненні суми, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачкою не пропущено визначений статтею 233 Кодексу законів про працю України строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав.
Як наслідок, позовні вимоги у цій частині є обґрунтованими, з відповідача слід стягнути на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині відхиляються колегією суддів, з огляду на викладені вище обставини.
Як вже зазначалося судом вище, середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.
Відповідно до абзаців 4, 5 пункту 2 розділу 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
За приписами підпункту "б" пункту 4 розділу 3 вказаного Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до відомостей Довідки форми ОК-5 від 12.11.2024 про відомості з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування вбачається, що розмір заробітної плати ОСОБА_1 за два останні місяці до звільнення (січень і лютий 2018 року), який вірно прийнятий судом першої інстанції для визначення середньоденної заробітної плати, становив: у січні 2018 року - 4 500 грн 00 коп., у лютому 2018 року – 4 500 грн 00 коп. Кількість робочих днів у січні та лютому 2018 року становить 41 робочий день.
Таким чином, середньоденна заробітна плата позивачки за два останні відпрацьовані місяці роботи становить 219 грн 51 коп. (4 500 грн 00 коп. + 4 500 грн 00 коп. / 41 день = 219 грн 51 коп.).
Враховуючи те, що на момент розгляду справи фактичний розрахунок при звільненні із позивачкою не проведено, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, на отримання якого має право позивачка, визначений із урахуванням положень частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України та відповідно до заявлених позовних вимог за період з 02.04.2018 по 31.01.2025 становить 381 947 грн 40 коп. (219 грн 51 коп. х 1 740 днів = 381 947 грн 90 коп., де 219 грн 51 коп. - середньоденна заробітна плата, 1 740 - кількість робочих днів).
У той же час, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 Кодексу законів про працю України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, постановах Верховного Суду від 08.06.2023 у справі №260/262/20, від 29.07.2022 у справі № 380/6837/20, від 15.12.2021 у справі № 120/1177/19-а, від 29.10.2021 у справі № 380/5499/20, від 14.07.2021 у справі № 200/10839/19-а, від 14.07.2021 у справі № 240/12178/20).
Так, у даній справі скаржник (позивач) не погоджується зі зменшенням суми компенсації, яка підлягала стягненню з відповідача на користь позивача, зазначає, що у контексті спірних у цій справі правовідносин підстави для зменшення належного позивачу відшкодування відсутні.
З приводу вказаних обставин апеляційний господарський суд зазначає таке.
Питання можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду та Верховним Судом.
Велика Палата Верховного Суду 26.06.2019 ухвалила постанову в справі № 761/9584/15-ц, у якій відступила від частини висновків Верховного Суду України, сформульованих у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням № 6-113цс16.
У цій постанові Велика Палата Верховного Суду констатувала, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Разом із тим, встановлений статтею 117 Кодексу законів про працю України механізм компенсації роботодавцем працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
За висновками, зробленими Великою Палатою Верховного Суду, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Відповідний підхід застосований Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 в справі № 480/3105/19, у якій, з-поміж іншого, зазначено, що синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 Кодексу законів про працю України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, проте за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідні висновки корелюються із позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 26.02.2020 в справі № 821/1083/17, у якій, зокрема, зазначено, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.
Мета відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Тож, саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Ці висновки підтримані Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. 
В контексті зазначеного питання колегія суддів також враховую наступне.
Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Тлумачення як статті 3 Цивільного кодексу України загалом, так і пункту 6 цієї статті, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Загальні засади (принципи) цивільного права втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації так, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Згідно із частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню (пункт 4.1 рішення Конституційного Суду України № 15-рп/24).
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України). Аналогічний принцип закріплений у частині 1 статті 11 Господарського процесуального кодексу України.
Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється на сферу виконання зобов`язань та на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають тою межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону. Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконання обов`язків.
Справедливість як один із фундаментальних принципів права, який закладено безпосередньо в змісті права, в тих правовідносинах формою яких є право, передбачає готовність враховувати інтереси інших сторін, не зловживати своїми правами на шкоду їм, дотримуватися рівності в положенні учасників правовідносин.
Отже за своєю юридичною силою принцип справедливості є фактично імперативною нормою права (нормою відхилення від якої недопустиме), яка поряд з нормами цивільного права належить до механізму регулювання цивільних правовідносин.
Хоча така категорія, як справедливість, є оціночним поняттям та має властивість змінювати своє змістовне наповнення залежно від різних, як об`єктивних, так і суб`єктивних обставин, очевидним є те, що застосування такого принципу у визначенні наявності підстав для застосування штрафних санкцій відповідає меті та цілям такої міри відповідальності як стягнення неустойки.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд (статті 2, 7 цього Закону).
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У рішенні від 07.01.1970 по справі "Делькорт проти Бельгії" Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини "надмірний формалізм" може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції.
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11.11.1996 у справі "Кантоні проти Франції", заява № 17862/91, § 31-32; від 11.04.2013 у справі "Вєренцов проти України", заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22.11.1995 у справі "S. W. проти Сполученого Королівства", заява № 20166/92, § 36).
Пропорційність є однією зі складових верховенства права. Цей принцип спрямований на встановлення розумного балансу між необхідними у демократичному суспільстві випадками обмеження прав людини і легітимною метою такого обмеження.
Так, застосування принципу справедливості передбачено і нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, частиною 1 статті 6 якої гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу, що одним із елементів передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий розгляд справи судом є змістовне, а не формальне тлумачення правової норми (рішення від 23.10.1985 у справі "Бентем проти Нідерландів").
Враховуючи критерії, сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, у контексті обставин цієї справи, керуючись передбаченим статтею 2 Господарського процесуального кодексу України завданням щодо справедливого вирішення судом спорів та встановленими статтею 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства, серед яких справедливість, добросовісність та розумність, з огляду на характер та розмір заборгованості, а також період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 4 176 грн 99 коп. (у розмірі компенсації за невикористані дні відпустки, яку відповідач був зобов`язаний виплатити позивачці у день її звільнення).
У даному випадку при зменшенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції вірно врахував, що сума виплати, яку відповідач був зобов`язаний виплатити позивачці у день її звільнення, є незначною, період затримки розрахунку об`єктивно пов`язаний із тривалими судовими спорами між ОСОБА_1 та ОСББ "Зестафонська-20", а також те, що ОСББ є неприбутковою організацією, а сума компенсації, заявлена позивачкою до стягнення, перевищує річний дохід Об`єднання за 2024 рік, який згідно з балансом ОСББ "Зестафонська-20", зокрема, за 2024 рік склав 231 431 грн.
За таких обставин, колегія суддів, оцінивши обставини даної справи в їх сукупності та взаємозв`язку, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у постановах від 26.06.2019 в справі № 761/9584/15-ц (відступлено від частини висновків Верховного Суду України, сформульованих у постанові від 27.04.2016 в справі за провадженням № 6-113цс16) і від 26.02.2020 в справі № 821/1083/17, Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладені у постанові від 30.11.2020 в справі №480/3105/19, приходить до висновку, що суд першої інстанції при розгляді цього спору правомірно застосував принцип співмірності, зменшивши розмір відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.
Отже, доводи апеляційної скарги позивача колегією суддів відхиляються. 
У даній справі суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скаржникам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційних скаргах ОСОБА_1 та Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20", не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції. 
З огляду на викладене, доводи скаржників - ОСОБА_1 та Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20", наведені в апеляційних скаргах, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи та спростовуються вищевикладеним.
За результатом апеляційного перегляду справи колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.
Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на все вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає апеляційні скарги ОСОБА_1 та Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20" такими, що не підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення Господарського суду Запорізької області від 17.02.2026 у справі №908/3018/24 таким, що підлягає залишенню без змін. 
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг покладаються на скаржників.
З підстав наведеного та керуючись статтями 129, 269, 270, 275 - 284, 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20" на рішення Господарського суду Запорізької області від 17.02.2026 у справі № 908/3018/24 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Запорізької області від 17.02.2026 у справі №908/3018/24 - залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг покласти на ОСОБА_1 та Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зестафонська-20", відповідно.

4. Матеріали справи № 908/3018/24 повернути до Господарського суду Запорізької області.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписана 07.05.2026.

Головуючий суддя Ю.В. Фещенко

Суддя Ю.А. Джепа 

Суддя С.В. Мартинюк