ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/4248/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Случ О. В.,

за участю секретаря судового засідання Кравчук О. І. 
та представників:
позивача - Халимон С. В.,
відповідача - ОСОБА_9.,
третьої особи - не з`явився, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державного підприємства ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2" 
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026
та рішення Господарського суду м. Києва від 18.08.2025
у справі № 910/4248/25 
за позовом Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Київські електромережі"
до Державного підприємства ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2"
третя особа - Приватне підприємство "ІНФОРМАЦІЯ_3"
про визнання договору укладеним,
В С Т А Н О В И В: 
Приватне акціонерне товариство "ДТЕК Київські електромережі" (далі - ПрАТ "ДТЕК Київські електромережі"; позивач) звернулося до Господарського суду м. Києва з позовом до Державного підприємства ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2" (далі - ДП ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2"; відповідач) про визнання укладеним договору про спільне використання технологічних електричних мереж у редакції, викладеній в прохальній частині позовної заяви. 
Позовні вимоги ПрАТ "ДТЕК Київські електромережі" обґрунтовані тим, що у відповідач існує обов`язок щодо укладення договору про спільне використання електричних мереж за типовою формою, затвердженою Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП/Регулятор) та, що відповідач не має права відмовити оператору системи розподілу в укладенні цього договору для забезпечення розподілу електричної енергії субспоживачу(-ам). 
Рішенням Господарського суду м. Києва від 18.08.2025 (суддя - Н. Б. Плотницька), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 (головуючий суддя - М. А. Руденко, судді - Є. Ю. Пономаренко, М. А. Барсук), позов задоволено. Визнано укладеним між ДП ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2" і ПрАТ "ДТЕК Київські електромережі" договір про спільне використання технологічних електричних мереж у редакції, викладеній у резолютивній частині рішення суду першої інстанції.
Здійснено розподіл судового збору. 
Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 13.10.2005 Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго" (далі - АЕК "Київенерго"), правонаступником якої є ПрАТ "ДТЕК Київські електромережі"), на замовлення ТОВ "Інтерметекс", було видано технічні умови № 26770 на приєднання об`єкта до електричних мереж, згідно з яких назва об`єкта: виробничо-складський корпус; адреса об`єкта: вул. Бориспільська, 15; опис схеми 0,4кВ: електропостачання об`єкта виконати КЛ-0,4кВ (у землі) від РУ-0,4кВ ТП-992. Можливість використання існуючої КЛ-0,4кВ (АВВГ-3х185+1x95) вирішити проєктом. Схему підключення вирішити проєктом та погодити з власником - ДП "ІНФОРМАЦІЯ_2" до початку проєктування.
27.10.2005 АЕК "Київенерго" видано ТОВ "Інтерметекс" технічне рішення № 26770 з робочого проєкта електропостачання, згідно з якого електропостачання ВРП об`єкта існуючою КЛ АВВГ-3х185+1x95 в землі від РУ-0,4кВ (II с.ш) ТП-922 через запобіжники Іп.в=400А. Підключення погоджено з власником ТП - ДП ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2". 
22.01.2010 між АЕК "Київенерго" (постачальник) та ПП "ІНФОРМАЦІЯ_3" (споживач) було укладено договір про постачання електричної енергії № 11092 з о/р № НОМЕР_4, за умовами якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з дозволеною потужністю в точках продажу електричної енергії згідно з умовами цього договору та додатків до договору, що є його невід`ємною частиною, а споживач - оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід`ємною частиною. 
Додатком № 1 до договору від 22.01.2010 викладено однолінійну схему електропостачання з якої вбачається послідовне підключення електроустановки споживача від засобу обліку 0050179.
Додатком 4А до договору від 22.01.2010 визначено об`єкт споживача виробничі приміщення ТП-992.1; точка продажу електричної енергії РУ-04 ТП-992; номер лічильника 0116193 та номер лічильника основного споживача від якого відраховується споживання споживача - 0050179.
Згідно з додатком 6А до договору від 22.01.2010, яким є акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін, визначена балансова належність електромереж та установок, а саме:
- електропередавальної організації: РП-435 на балансі КМ ТП-992 і КЛ-10кВ РП-239-992 № 1, № 2 на балансі ДП ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2"; РП-239, КЛ-10кВ РП-435-РП-239 на балансі КЕО ІНФОРМАЦІЯ_1; споживача КЛ-0,4кВ від ТП-992 -щит обліку виробничого корпусу на балансі споживача; 
- межа відповідальності за стан та обслуговування електромереж та установок встановлюється на наконечниках приєднання каб. РУ-10кВ РП-435 - для КМ: на наконечниках приєднання на б.вщ. п/п ТП-992 - споживач. Електропередавальна організація несе відповідальність за технічний стан та експлуатацію електрообладнання, що перебуває на її балансі - РП-435. Споживач несе відповідальність за технічний стан та експлуатацію електрообладнання, що перебуває на його балансі: КЛ-0,4кВ від ТП-992 щит обліку виробничого корпусу. 
Позивач зазначив, що з 01.01.2019 розподіл електричної енергії по об`єкту здійснюється на підставі публічного договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії, до умов якого приєднано ПП "ІНФОРМАЦІЯ_3" згідно з п. 4 постанови НКРЕКП від 14.03.2018 № 312, на умовах договору про постачання електричної енергії № 11092 з о/р № НОМЕР_4. 
Відповідно до п. 25 додатку 2 наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 від 18.06.2019 № 319 Про утворення ДП ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2" було утворено вказане підприємство, затверджено його статут, передано на баланс та закріплено за ним на праві господарського відання ТП-992, яка перебуває у державній власності.
Згідно з заяви-приєднання ДП ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2" від 27.09.2019 № 18/ЦОК12/1/1/126842 відповідач приєднався до умов договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії, розміщеного на сайті ОСР, а повідомленням про приєднання до договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії від 15.01.2020 № 01/3/01/23/1668 ПрАТ "ДТЕК Київські електромережі" зазначило про відкриття ДП ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2" о/р НОМЕР_1 . 
Згідно з додатком № 3 до договору на об`єкті встановлено засоби обліку № 0050179, № 68630061 на точці ТП-992 РУ-0,4кВ. 
Додатком № 6 до договору є акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін згідно з яким:
- сторонами на праві власності/користування/відання належать/перебувають на їх балансі електромережі, за які кожна зі сторін несе відповідальність за їх технічний стан, обслуговування, зберігання та експлуатацію, а саме: ОСР - РУ-10кВ, трансформатори РП-239 РУ-0,4кВ РП-239 - на балансі Київського КЕУ ІНФОРМАЦІЯ_1; споживача (ДП ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2") - ТП-992, КЛ-10кВ: РП-239-ТП-992;
- межа балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін встановлюється на наконечниках приєднання кабелю в РУ-10кВ РП-239, на виводах трансформаторів зі сторони РУ-0,4 кВ РП-239 - для ОСР; на наконечниках приєднання кабелю в РУ-10кВ РП-239 - для споживача. 
Додатком № 7 до договору викладено однолінійну схему електропостачання споживача (ДП ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2") з якої, зокрема, вбачається номер лічильника 0116193 о/р НОМЕР_4, номер лічильника 0050179, ТП-992, РП239, РУ-10кВ, межа балансової належності між ПрАТ "ДТЕК Київські електромережі" та ДП ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2".
Оскільки розподіл електричної енергії на об`єкті здійснюється на підставі публічного договору споживача (ДП ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2") про надання послуг з розподілу електричної енергії (о/р № НОМЕР_1) і технологічні мережі обліковуються та перебувають на балансі ДП ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2" (КЛ10кВ: РП239-ТП992 та ТП992), а також використовуються для забезпечення розподілу електричної енергії споживачу - ПП "ІНФОРМАЦІЯ_3" (о/р № НОМЕР_4), тобто електроживлення електроустановок ПП "ІНФОРМАЦІЯ_3" забезпечується технологічними електричними мережами основного споживача - ДП ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2", то позивачем було надіслано ДП ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2" листи від 13.07.2022 № 3/01/21/18127, від 05.10.2022 № 3/01/2/29242, від 10.01.2023 № 3/01/21/809, від 16.01.2025 № 2317/3/01/2 щодо укладення договору про спільне використання технологічних електричних мереж (з долученням відповідного проєкта договору з додатками). 
У відповідь на лист від 16.01.2025 № 2317/3/01/2 відповідач повідомив позивача (лист від 03.02.2025 № 93) про те, що не має субспоживача(-чів), якому(-им) ДП ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2" погоджувало приєднання електроустановок до мереж та електроустановки/електрообладнання, які перебувають на балансі відповідача та через які він отримує електроенергію використовуються виключно ДП ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2", а тому не має потреби в укладанні договору про спільне використання технологічних електричних мереж.
Позивач, посилаючись на акт про недопуск від 06.11.2024 № 04-08-000824, зазначав, що відповідач протиправно не надав йому доступ для проведення робіт з відновлення розподілу електричної енергії на електроустановки ПП "ІНФОРМАЦІЯ_3", як субспоживача ДП ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2".
При цьому НКРЕКП листом від 26.12.2024 № 14867/20.3/7-24 зобов`язала позивача вжити заходів щодо укладання договору про спільне використання технологічних електричних мереж у судовому порядку у разі відмови основного споживача (ДП ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2") укласти відповідний договір.
Предметом цього спору є визнання укладеним договору про спільне використання технологічних електричних мереж у редакції, викладеній в прохальній частині позовної заяви.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, виходили з такого: обов`язок щодо укладання цього договору визначений Законом України "Про ринок електричної енергії", Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312 (далі - Правил № 312), Кодексом систем розподілу, затвердженому постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 310; запропонований позивачем проєкт договору про спільне використання технологічних електричних мереж відповідає типовому договору та, що відповідач, який є основним споживачем, ухилився від укладання відповідного договору. 
Не погоджуючись із ухваленими у справі рішеннями, ДП ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2" звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати, а справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд. 
ДП ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2" мотивує подання касаційної скарги на підставах п.п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), а саме вказує на:
- п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України - прийняття судами рішень без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 16.10.2024 у справі № 911/952/22, від 28.01.2020 у справі № 915/692/19, від 05.02.2020 у справі № 910/15161/18, від 09.07.2020 у справі № 922/404/19, від 19.12.2023 у справі № 925/1205/22, від 13.09.2023 у справі № 757/5305/13-ц, від 11.10.2023 у справі № 753/13820/16-ц, від 13.03.2024 у справі № 686/16312/22, від 12.11.2024 у справі № 927/784/23, від 21.05.2024 у справі № 914/4127/21, від 16.01.2024 у справі № 918/86/22, від 08.06.2023 у справі № 420/3390/223 та інших;
- п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України - відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування ст.ст. 638, 639 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), пп. 1.1, 1.2, 2.1, 4.1, 8.6, 12.4 Правил № 312; 
- п. 4 ч. 2 ст. 287, п. 8 ч. 1 ст. 310 ГПК України - незалучення до участі у справі ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_1) (технологічні електричні мережі, щодо яких визнано укладеним відповідний договір, належать на праві власності державі в особі ІНФОРМАЦІЯ_1); висновки судів ґрунтуються на недопустимих доказах у справі, а саме: листі ДП ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2" від 05.11.2009 № 701 та додатках 6, 6А.
У касаційній скарзі ДП ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2" зазначає і про таке: неврахування судом першої та апеляційної інстанцій ст.ст. 638, 639 ЦК України; порушення норм ст.ст. 86, 76-78, 236, 237 ГПК України; що укладений договір не відповідає типовій формі договору; ДП ІНФОРМАЦІЯ_1 "Обороавторемсервіс" не мало і не має жодного відношення до цього договору та його додатків. 
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.04.2026 відкрито провадження за касаційною скаргою ДП ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2" з підстав, передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 12.05.2026.
ПП "ІНФОРМАЦІЯ_3" у відзиві на касаційну скаргу просить її не задовольняти, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, як такі, що ухвалені відповідно до вимог ст. 236 ГПК України. 
У відзиві ПрАТ "ДТЕК Київські електромережі" просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін. Зазначає, що скаржник посилається на судові справи, які не є релевантними справі, яка переглядається. 
Скаржник також звернувся до Верховного Суду із клопотанням про залишення відзиву ПП "ІНФОРМАЦІЯ_3" без розгляду згідно з ч. 4 ст. 170 ГПК України. Зазначив, що ПП "ІНФОРМАЦІЯ_3" не зареєструвало електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційний системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами. З огляду на невиконання ПП "ІНФОРМАЦІЯ_3" вимог ст. 6 ГПК України, колегія суддів не враховує відзив ПП "ІНФОРМАЦІЯ_3" при касаційному перегляді цієї справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наявність зазначених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судового рішення (п.п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України), дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України в частині підстави касаційного оскарження, визначеної п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, та залишення касаційної скарги без задоволення в частині підстав касаційного оскарження, визначених п.п. 3, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України (тут і далі - в редакції, чинний на час виникнення спірних правовідносин) кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним (ч. 2 ст. 16 ЦК України). 
Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
За загальним правилом, правочин є найбільш поширеним юридичним фактом сфери приватного права, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Правочин характеризується сукупністю ознак, що властиві йому та надають можливість відмежувати його від інших юридичних фактів.
Загальні положення про договір регулює гл. 52 розд. II книг. 5 ЦК України.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).
Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6, ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.
Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання регулює ст. 179 Господарського кодексу України ((далі - ГК України) тут і далі - чинний на час виникнення спірних правовідносин). Так, за ч. 3 цієї норми права укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.
При укладанні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови (ч. 4 ст. 179 ГК України).
Особливості укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів передбачені ст. 184 ГК України, ч. 3 якої визначено, що укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених ст. 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами ст. 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.
Можливість укладення типових договорів також передбачена ст. 630 ЦК України.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно зі ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ст. 641 ЦК України).
Верховний Суд висновував таке:
- можливість сторін на власний розсуд визначати умови договору, які і становлять його зміст, є уособленням принципу свободи договору (ст. 6 ЦК України). Так, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Винятком є умови, які конкретно передбачені законом щодо того чи іншого виду й у законі прямо вказано про неможливість відступу від його положень (ч. 3 ст. 6 ЦК України). Тобто сторони не можуть відступити від імперативних приписі (див. постанову Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 18.05.2023 у справі № 910/7975/21);
- договір повинен бути розроблений та відповідати типовому договору. Законодавець забороняє відступати від змісту типового договору, затвердженого органом державної влади, сторони наділені правом тільки конкретизувати його умови (див. постанову Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 904/2258/18).
Укладання господарських договорів за рішенням суду регулює ст. 187 ГК України. 
Законом України "Про ринок електричної енергії" визначаються правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, регулюються відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище.
Частиною 1 ст. 4 Закону України "Про ринок електричної енергії" встановлено, що учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах.
Статтею 49 Закону України "Про ринок електричної енергії" врегульовано питання розподілу електричної енергії електричними мережами основних споживачів. Так, за цією нормою права:
- для цілей цієї статті основним споживачем вважається споживач та/або власник електричних мереж, який не є ОСР, електричні мережі якого використовуються для розподілу електричної енергії іншим споживачам, а також для транспортування електричної енергії в мережі ОСР (ч. 1 цієї статті);
- відносини між основним споживачем та користувачами, що живляться від його мереж, та ОСР та/або оператором системи передачі регулюються кодексом систем розподілу, кодексом системи передачі, правилами роздрібного ринку та договорами, укладеними на їх основі (ч. 2 цієї статті);
- основний споживач зобов`язаний укласти з ОСР, на території здійснення ліцензованої діяльності з розподілу якого розташовані його мережі, договір про спільне використання електричних мереж за типовою формою, затвердженою Регулятором. Вартість послуг за цим договором визначається за затвердженою Регулятором методикою. Вартість оплачених ОСР послуг за договором про спільне використання електричних мереж включається до тарифу на розподіл відповідного ОСР (ч. 3 цієї статті).
Правила № 312 регулюють взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником (електропостачальниками) та споживачем (для власного споживання), а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, визначеними цими Правилами. Учасниками роздрібного ринку є: електропостачальники, оператор системи передачі, оператори систем розподілу, у тому числі оператори малих систем розподілу, споживачі, основні споживачі, субспоживачі, виробники електричної енергії, які підпадають під визначення розподіленої генерації, та інші учасники ринку, які надають послуги, пов`язані з постачанням електричної енергії споживачу з метою використання ним електричної енергії на власні потреби. Ці Правила є обов`язковими для виконання усіма учасниками роздрібного ринку.
У Правилах № 312 терміни вживаються в таких значеннях: договір про спільне використання технологічних електричних мереж - це домовленість двох сторін, що встановлює зміст та регулює правовідносини між оператором системи та основним споживачем, мережі якого розташовані на території ліцензованої діяльності оператора системи, під час транспортування електричної енергії технологічними електричними мережами основного споживача (у тому числі електричним мережами виробників, резервне живлення яких забезпечується від мереж оператора системи, та споживачів (основних споживачів), електроустановки яких приєднані до електричних мереж таких виробників, та їх субспоживачів), що укладається за типовою формою, затвердженою Регулятором, та згідно з яким передбачається оплата вартості послуг з використання технологічних електричних мереж основного споживача, визначеної за затвердженою Регулятором методикою; субспоживач - це споживач, електроустановки якого приєднані до технологічних електричних мереж основного споживача; основний споживач - це споживач та/або власник електричних мереж, який не є оператором системи, електричні мережі якого використовуються оператором системи для транспортування електричної енергії іншим споживачам та/або для транспортування електричної енергії в мережі оператора системи.
Власник технологічних електричних мереж (основний споживач) не має права відмовити оператору системи, на території ліцензованої діяльності якого приєднані мережі власника, в укладенні (переукладенні) договору про спільне використання технологічних електричних мереж у передбачених цими Правилами випадках (п. 1.2.3 Правил № 312).
Згідно з п. 2.5.1 Правил № 312 для забезпечення розподілу електричної енергії споживачам, а також для транспортування електричної енергії в мережі ОСР електричними мережами, що не належать цьому ОСР, укладається договір на основі типового договору про спільне використання технологічних електричних мереж (додаток 1 до цих Правил) між ОСР та основним споживачем. Основний споживач не має права відмовити оператору системи, на території здійснення ліцензованої діяльності якого розташовані його мережі, в укладенні (переукладенні) договору про спільне використання технологічних електричних мереж (п. 2.5.2 вказаних Правил).
За пп. 17 п. 5.5.14 Правил № 312 непобутовий споживач, крім обов`язків та відповідальності, що визначені п.п. 5.5.5-5.5.12 цієї глави, у разі використання технологічних електричних мереж ОСР зобов`язаний укласти з ним договір про спільне використання технологічних електричних мереж. 
Отже, убачається, що спільне використання електричних мереж між ОСР та основним споживачем відбувається на договірних засадах. Обов`язковість укладення договору про спільне використання технологічних електричних мереж між основним споживачем та ОСР встановлена вказаними вище нормативно-правовими актами. 
Верховний Суд неодноразово зазначав таке: 
- переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов`язкового для виконання акта планування. В інших випадках спір про укладення договору чи з умов договору може бути розглянутий господарським судом тільки за взаємною згодою сторін або якщо сторони зв`язані зобов`язанням укласти договір на підставі існуючого між ними попереднього договору (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.05.2018 у справі № 61/341, постанову Верховного Суду від 18.06.2024 у справі № 910/10122/23); 
- суд вправі задовольнити позов про спонукання укласти договір лише в разі, якщо встановить, що існує правовідношення, в силу якого сторони зобов`язані укласти договір, але одна із сторін ухилилася від цього. При цьому у справі має бути доведено наявність відповідного правовідношення, а саме - прямого законодавчого обов`язку відповідача щодо укладення договору (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 у справі № 910/15590/17).
Керуючись вказаними вище нормами матеріального права, приписами Правил № 312, надавши оцінку наявним у матеріалах справи документам відповідно до вимог ст. 86 ГПК України та встановивши, що: у відповідача на балансі наявні технологічні електричні мережі, які приєднані до мережі позивача та використовуються для розподілу електричної енергії іншому споживачу - ПП "ІНФОРМАЦІЯ_3", а отже, що відповідач є основним споживачем у розумінні ч. 1 ст. 49 Закону України "Про ринок електричної енергії"; позивач звертався до відповідача з листом щодо підписання договору про спільне використання технологічних електричних мереж, до якого (листа) долучив примірники типового договору з додатками, проте відповідач зазначив про відсутність потреби в укладанні відповідного договору, обов`язковість щодо укладення якого передбачена чинним законодавством та ухилився від його укладення, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, підставно задовольнили позовні вимоги і визнали укладеним відповідний договорів в редакції, викладеній у резолютивній частині рішення суду першої інстанції, яка (редакція) не суперечить умовам типового договору. 
Крім того, при вирішенні цього спору суди попередніх інстанцій враховали висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 07.05.2019 у справі № 914/1002/18, згідно з яких: "суд апеляційної інстанції зауважив, що відсутність усіх необхідних даних для заповнення вказаних додатків до договору не скасовують обов`язку сторін укласти договір про спільне використання технологічних електричних мереж, який повинен відповідати типовому договору, затвердженому компетентним органом. При цьому відповідач не позбавлений можливості скласти кошторис витрат та врегулювати решту умов договору про спільне використання технологічних електричних мереж, зокрема, додатків до вказаного договору, шляхом укладення між сторонами відповідних додаткових угод, оскільки предметом спору в цій справі було укладення договору відповідно до типового договору, як спосіб захисту майнового права позивача у передбаченому законодавством порядку. Водночас сторони зобов`язані врегулювати усі істотні умови даного виду договору шляхом переговорів та укладення додаткових угод, а за відсутності згоди - в судовому порядку".
Водночас як на підставу касаційного оскарження скаржник посилається на п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України.
Верховний Суд зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у п.п. 1, 4 ч. 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. 
У постанові від 03.09.2024 у справі № 910/14049/23 Верховний Суд дійшов висновку, що крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права щодо якої відсутній висновок її застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній та обґрунтуванням необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору. 
Формування Верховним Судом висновку має стосуватися спірних конкретних правовідносин, ураховуючи положення чинного законодавства та встановлені судами під час розгляду справи обставини. При цьому формування правового висновку не може ставитись у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними ст. 300 ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції. 
Верховний Суд зазначає, що скаржник, посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування ст.ст. 638, 639 ЦК України, пп. 1.1, 1.2, 2.1, 4.1, 8.6, 12.4 Правил № 312 у спірних правовідносинах фактично окреслює лише межі правовідносин, в яких, на його думку, відсутній висновок суду касаційної інстанції. Касаційна скарга в цій частині за своїм змістом фактично зводиться до неправильного розуміння вказаних норм прав та незгоди з наданою судами попередніх інстанцій оцінкою встановлених обставин справи, до необхідності надання судом касаційної інстанції переоцінки наявних в матеріалах справи доказів, що не є можливим з огляду на визначені в ст. 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Верховний Суд не наділений повноваженнями за скаржника доповнювати касаційну скаргу міркуваннями, відповідними нормами права тощо, оскільки у іншому випадку вказане б призводило до порушення таких принципів господарського процесу, як змагальність та диспозитивність. 
Отже, зважаючи на викладене, а також межі розгляду справи судом касаційної інстанції, колегія суддів визнає недоведеною наведену скаржником підставу касаційного оскарження, визначену у п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції і постановою апеляційного господарського суду скаржник також посилається на п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 16.10.2024 у справі № 911/952/22, від 28.01.2020 у справі № 915/692/19, від 05.02.2020 у справі № 910/15161/18, від 09.07.2020 у справі № 922/404/19, від 19.12.2023 у справі № 925/1205/22, від 13.09.2023 у справі № 757/5305/13-ц, від 11.10.2023 у справі № 753/13820/16-ц, від 13.03.2024 у справі № 686/16312/22, від 12.11.2024 у справі № 927/784/23, від 21.05.2024 у справі № 914/4127/21, від 16.01.2024 у справі № 918/86/22, від 08.06.2023 у справі № 420/3390/22.
Надавши оцінку цим доводам скаржника, колегія суддів зазначає таке.
За змістом п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у п.п. 1, 4 ч. 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Велика Палата Верховного Суду у п. 60 постанови від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц виснувала, що зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи. 
Разом з тим вказаною підставою для касаційного оскарження - п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Цитування скаржником окремих висновків, наведених у постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України. Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення (див., зокрема, підхід в частині оцінювання спірних правовідносин на предмет подібності, який застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19).
Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. Самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України покладається на скаржника.
Проаналізувавши висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, колегія суддів зазначає таке: 
- у справі № 911/952/22 позов мотивований невиконанням відповідачем свого обов`язку щодо своєчасної оплати вартості належних позивачам акцій, які підлягають обов`язковому викупу за договорами купівлі-продажу цінних паперів (викупу емітентом власних цінних паперів), що були визнані укладеними за результатами розгляду судової справи № 910/3008/21. У цій справі Великою Палатою Верховного Суду здійснювався аналіз ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України і перевірялась підставність їх застосування до спірних правовідносин; 
- у справі № 915/692/19 за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії (адміністрація Миколаївського морського порту) до ТОВ "Європейська транспортна стивідорна компанія" про тлумачення змісту договору про встановлення сервітуту Верховний Суд виснував таке. Підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги з`ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тлумачення не може створювати, а лише роз`яснює наявні умови угоди; сторони погодили, що сервітут за укладеним між сторонами договором встановлюється для можливості здійснення ТОВ "ІНФОРМАЦІЯ_4" навантажувально-розвантажувальних робіт через причал із використанням причальної інфраструктури. Обсяг прав та обов`язків із користування причалом і причальною інфраструктурою визначається на підставі чинного законодавства України та умовами цього договору. Вартість плати за користування сервітутом за місяць становить 160 340,76 грн без ПДВ, яке стягується відповідно до чинного законодавства. У разі якщо фактичне користування причалом та причальною інфраструктурою користувачем не відбувається, плата за цей період володільцем з користувача не справляється. Суди попередніх інстанцій установили, що у тексті умов укладеного між сторонами договору немає незрозумілих слів, понять, термів, які не дають змоги з`ясувати сторонам їх дійсні наміри;
- у справі № 910/15161/18 за позовом ПрАТ "Шахтоуправління "Покровське" до ТОВ "Везерфорд Україна" про тлумачення умов договору та визнання недійсним арбітражного застереження і у справі № 925/1205/22 за позовом ТОВ "Час ойл" до ТОВ "Сокар Ел Пі Джи" про тлумачення умов договору Верховний Суд виснував, що у ч.ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Верховний Суд зазначив, що тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені ст. 213 ЦК України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень;
- у справі № 922/404/19 за позовом ТОВ "Ріелті Сіті" до ТОВ "Терра-Лекс Гарант", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ТОВ "Фенікс", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1 , про розірвання договору відступлення права вимоги, тлумачення змісту договору дарування та визнання права власності Верховний Суд виснував, що іменні акції ЗАТ "Гвідон", що є предметом договору дарування від 19.12.2006, укладеного між дарувальником та ТОВ "Ріелті Сіті" (обдарованим) були емітовані ЗАТ "Гвідон" у документарній формі і станом на дату укладення відповідного договору дарування знерухомлені не були. При цьому суд апеляційної інстанції встановив, що позивачем не доведено обставин внесення змін до реєстру власників іменних цінних паперів ЗАТ "Гвідон" у зв`язку з укладенням договору дарування акцій від 19.12.2006;
- у справі № 757/5305/13-ц за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, державний нотаріус Шостої київської державної нотаріальної контори Груша О. В., про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності Верховний Суд дійшов висновку, що: апеляційний суд зробив помилковий висновок, що окремими пунктами договору встановлено, що загальна сума щомісячних матеріальних зобов`язань ОСОБА_4 перед ОСОБА_2 складала 2 000,00 грн; апеляційний суд не спростував висновків суду першої інстанції, який також заслуховував і врахував пояснення свідків, про відсутність достатніх підстав вважати доведеним невиконання або неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків за договором довічного утримання, які є підставою для його розірвання, а тому зробив передчасний висновок про скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову в оскарженій частині; 
- у справі № 753/13820/16-ц ТОВ "Порше Мобіліті" звернулось з позовом до ОСОБА_7., ОСОБА_6 , в якому просило на погашення заборгованості за кредитним договором від 14.03.2012 № 50003551 у розмірі 428 184, 04 грн, що складається з: основної заборгованості за кредитом - 277 622, 84 грн, основної заборгованості за додатковим кредитом - 81 448, 29 грн, штрафу - 64 960, 77 грн, пені - 1 282, 88 грн, 3 % річних - 509, 91 грн, інфляційних втрат - 2 319, 35 грн, звернути стягнення на предмет застави, автомобіль марки "VOLKSWAGEN", модель "Touareg", 2012 року випуску, об`єм двигуна 2 967, 00 куб. см, номер кузова НОМЕР_2 , білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_3 ; стягнути солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором. У цій справі Верховний Суд не встановив підстав для звернення стягнення на предмет застави за рішенням суду. Верховний Суд також наголосив, що доводи касаційної скарги ОСОБА_7 про те, що застава припинилася у зв`язку з припиненням основного зобов`язання, не підтвердилися, проте Суд встановив існування інших перешкод для звернення стягнення на предмет застави у межах справи, що переглядається, що є підставою для відмови у задоволенні позову ТОВ "Порше Мобіліті" в цій частині; 
- у справі № 686/16312/22 ОСОБА_8 звернувся з позовом до Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" про зобов`язання повернути майно, яке передане на зберігання Верховний Суд зазначив, що тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Верховний Суд зазначив, що очевидно, що за допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема: застосування конструкції форс-мажору в своїх відносинах (на які випадки поширюється форс-мажор, які правові наслідки існування форс-мажору (наприклад, право на зміну чи розірвання договору); чим підтверджується форс-мажор; чи впливає існування форс-мажору на виконання цивільно-правового зобов`язання, яке виникло на підставі такого договору; як позначається існування форс-мажору на строках виконання цивільно-правового зобов`язання, яке виникло на підставі договору; 
- у справі № 927/784/23 за позовом заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради до ТОВ "Преторій-Буд", КП "Паркування та ринок" Чернігівської міської ради про визнання договору недійсним, скасування реєстрації права приватної власності та зобов`язання знести самочинне будівництво Верховний Суд зазначив, що для правильного вирішення спору під час нового розгляду справи суди мають взяти до уваги викладене у постанові, вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного та об`єктивного встановлення обставин справи, прав і обов`язків сторін, з`ясувати дійсну волю сторін з урахуванням мети укладення спірного договору, у тому числі беручи до уваги текст договору, усталену практику у відносинах сторін, звичаї, подальшу поведінку сторін, визначення спрямованості їхніх дій і певних правових наслідків, і залежно від встановленого та відповідно до чинного законодавства вирішити спір із належним обґрунтуванням мотивів і підстав такого вирішення у судовому рішенні;
- у справі № 914/4127/21 за позовом керівника Львівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Національної академії наук України, Львівської обласної державної адміністрації до Карпатського відділення Інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України, Товариства з обмеженою відповідальністю "Едбуд-Львів", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів - Міністерство культури та інформаційної політики України, про визнання недійсним договору та додаткових угод до цього договору Верховний Суд зазначив, що: господарські суди попередніх інстанцій повторно не врахували зазначених висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 11.07.2019 у справі № 910/10673/18, чим порушили положення ч. 4 ст. 236 ГПК України та не дотрималися принципу "правової визначеності", що є недопустимим; відповідно до норм ст. 316 ГПК України не виконали вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 30.05.2023 у справі № 914/4127/21, поза увагою судів обох інстанцій повторно залишилися доводи прокурора про те, що правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, а тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків, тобто дослідити відповідні умови договору з зазначенням своїх висновків за результатами такої оцінки у прийнятому судовому рішенні; 
- у справі № 918/86/22 за позовом заступника керівника Рівненської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації до Державного підприємства "Клесівське лісове господарство", Приватного акціонерного товариства "Томашгородський щебеневий завод" про визнання недійсним договору про встановлення земельного сервітуту, скасування державної реєстрації права користування (сервітут) Верховний Суд дійшов висновку про те, що положення земельного законодавства не надають постійному землекористувачу права розпоряджатися відповідною земельною ділянкою (лісогосподарського призначення), в тому числі шляхом надання її в оплатне користування (оренду), оскільки цим правом наділений саме відповідний орган (у цьому випадку Кабінет Міністрів України), уповноважений державою на здійснення розпорядчих функцій. Колегія суддів погодилась з обґрунтованими доводами скаржника в частині неврахування судами попередніх інстанцій викладеного в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.08.2023 у справі № 926/3103/22, висновку про те, що оскільки Підприємство як постійний користувач земельної ділянки державної власності не наділене правом передавати її іншим особам, зокрема, в оплатне користування, укладення оспорюваного договору про встановлення земельного сервітуту суперечить наведеним вимогам земельного законодавства, що є достатньою правовою підставою для визнання його недійсним. Верховний Суд, керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), дійшов висновку про те, що оскаржувані рішення та постанову необхідно залишити без змін саме з мотивів, викладених у п.п. 21- 31, 41- 43 цієї постанови, а не з підстав порушення відповідачами вимог ч. 1 ст. 134 ЗК України при укладенні оспорюваного договору, як помилково зазначили суди попередніх інстанцій. Водночас Верховний Суд зазначив, що неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права при визначенні підстав для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору сервітуту від 27.04.2021 не призвело до неправильного вирішення спору в цій частині. Разом з тим оскаржувані судові рішення є законними та правильними по суті, а згідно з ч. 2 ст. 309 ГПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань;
- у справі № 420/3390/22 за позовом Державного підприємства "Служба місцевих автомобільних доріг" до Державної аудиторської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ТОВ "ЮГ СТРОЙ КОМПАНІ" про визнання протиправним і скасування висновку про результати моніторингу процедури закупівлі Верховний Суд зазначив, що замовник відхиляє тендерну пропозицію із зазначенням аргументації в електронній системі закупівель у разі, якщо учасник процедури закупівлі не відповідає кваліфікаційним (кваліфікаційному) критеріям, установленим ст. 16 Закону України "Про публічні закупівлі". Вимоги, зазначені у спірному висновку про результати моніторингу процедури закупівлі шляхом розірвання договору підлягають виконанню, оскільки, Держаудитслужба конкретизувала, яких саме заходів має вжити позивач, визначив спосіб усунення виявлених під час моніторингу порушень, що свідчить про його чіткість та визначеність.
Отже, проаналізувавши висновки, викладені в оскаржуваних судових рішеннях і наведених скаржником постановах Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що правовідносини у наведених скаржником справах та у справі, в якій подано касаційну скаргу, не можуть вважатися у цьому випадку подібними. Так, ці справи різняться предметом спору - у наведених скаржником справах предметом спору є тлумачення змісту договору; стягнення заборгованості; визнання недійсним договору; зобов`язання знести самочинне будівництво, а у справі, яка переглядається - визнання договору укладеним, а також підставами позову. Різняться справи і фактичними обставинами, які впливають на нормативно-правове регулювання, а отже, на вирішення спору (у деяких справах суди здійснювали аналіз ст. 551 ЦК України, ч. 1 ст. 134 ЗК України, норм Закону України "Про публічні закупівлі", ст. 213 ЦК України, які не регулюють спірні правовідносини і суди попередніх інстанцій ними не керувались при вирішенні спору у цій справі). Колегія суддів дійшла висновку, що наведені скаржником у касаційній скарзі постанови Верховного Суду не є релевантними справі, яка переглядається. 
Крім того, колегія суддів також звертає увагу і на те, що скаржник у касаційній скарзі одночасно посилається на відсутність висновку щодо застосування відповідних норм матеріального права і разом з тим зазначає про наявність такого висновку Верховного Суду, який не враховано судами попередніх інстанцій при вирішенні цього спору, що фактично може свідчить про певну суперечність доводів касаційної скарги.
З огляду на зазначене, підстава касаційного оскарження, передбачена у п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не знайшла підтвердження. 
Законодавець у п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України закріпив норму, відповідно до якої суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів на підставі п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України дійшла висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ДП ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 та рішення Господарського суду м. Києва від 18.08.2025 у справі № 910/4248/25 з огляду на підставу касаційного оскарження, визначену п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.
Щодо наявності підстави для скасування судових рішень з огляду на п. 4 ч. 2 ст. 287, п. 8 ч. 1 ст. 310 ГПК України, то необхідно зазначити таке. 
Судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (п. 8 ч. 1 ст. 310 ГПК України).
Велика Палата Верховного Суд у постанові від 04.03.2026 у справі № 922/5241/21, яка враховується при перегляді цієї справи з огляду на ч. 4 ст. 300 ГПК України, виснувала таке: "відповідаючи на питання про те, що є рішенням суду про права, інтереси та (або) обов`язки особи, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки особи можуть міститись в мотивувальній та резолютивній частині рішення. Ці висновки мають різне значення. Процесуальний закон містить норми, які забезпечують, аби судове рішення, ухвалене у справі, не було протиставлене особі, яка не брала участі в цій справі. Будь-які висновки про права, інтереси та (або) обов`язки особи у рішенні суду, яким вирішується приватноправовий спір, з огляду на норми ст. 75 ГПК України не мають для особи, яка не брала участь у розгляді справи, зобов`язуючого значення, тобто не є рішенням про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи. При цьому Велика Палата Верховного Суду зауважує, що неприпустимим є втручання особи в остаточне рішення суду з тих лише підстав, що вона вважає помилковими викладені у мотивувальній частині цього рішення судження, які не мають стосовно неї обов`язкової сили. Відповідно до ч. 5 ст. 238 ГПК України у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема, висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог; розподіл судових витрат. За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача). Тобто резолютивна частина рішення містить присуд, який в силу обов`язковості судового рішення як конституційної засади судочинства (п. 9 ч. 2 ст. 129, ст. 129-1 Конституції України) є обов`язковим до виконання. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України (ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"). Закон не встановлює механізму, який виключав би особу, яка не брала участь у справі, з-під дії судового рішення, якщо таке містить присуд про її права, інтереси та (або) обов`язки (стягує з неї кошти, зобов`язує її вчинити певні дії або утриматись від них, змінює чи припиняє правовідносини з її участю, визнає недійсним або скасовує документ, який посвідчує право особи, тощо). 
Як убачається із матеріалів справи, доводам скаржника про ухвалення судом першої інстанції рішення про права та обов`язки особи, яка не була залученою до участі у справі - ІНФОРМАЦІЯ_1 вже надавалась оцінка судом апеляційної інстанції та на підставі наявних у справі документів було встановлено, що належними учасниками цих правовідносин є ОСР, основний споживач та субспоживач, водночас ІНФОРМАЦІЯ_1 не є стороною у спірних правовідносинах і судом першої інстанції не вирішувалося питання про його права, інтереси та/або обов`язки. Ці висновки апеляційного господарського суду скаржник не спростував і у поданій касаційній скарзі. Колегія суддів зазначає, що доводи скаржника про зворотнє фактично зводяться лише до неправильного розуміння норм права, зокрема, п. 8 ч. 1 ст. 310 ГПК України і до бажання ухвалення судового рішення на його користь.
Колегія суддів встановила, що посилання скаржника на п. 8 ч. 1 ст. 310 ГПК України як на підставу для скасування оскаржуваних судових рішень не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи.
Верховний Суд також відхиляє посилання скаржника на положення п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України (встановлення обставин на підставі недопустимих доказів).
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у п. п. 1, 4 ч. 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених ч.ч. 1, 3 ст. 310 ГПК України. 
За п. 4 ч. 3 ст. 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. 
Верховний Суд у постанові від 13.05.2025 у справі № 927/1237/23 висновував, що у разі посилання на встановлення судами обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, скаржник повинен вказати, який із доказів, на його думку, є недопустимим, та обґрунтувати таке твердження, а також зазначити, які обставини встановлено на підставі цього доказу, чому вони є суттєвими або як вони вплинуть на прийняття оскаржуваного рішення.
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 ГПК України). Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України). 
Отже, неналежні докази та недопустимі докази - це різні поняття (див. постанову Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 910/13647/19). 
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Отже, недопустимі докази це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ (див. постанови Верховного Суду від 02.03.2021 у справі № 922/2319/20, від 16.02.2021 у справі № 913/502/19, від 13.08.2020 у справі № 916/1168/17, від 16.03.2021 у справі № 905/1232/19).
Колегія суддів зазначає, що доводи скаржника про те, що суди встановили обставини справи на підставі недопустимих доказів є не мотивованими. Вони фактично зводяться до незгоди з висновком судів стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів і встановленні інших обставин, у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для скасування судових рішень та ухвалення рішення на його користь. 
Водночас Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційна інстанція не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а її повноваження обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16). Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).
З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає, що відсутні обставини для скасування оскаржуваних рішень і з огляду на підставу касаційного оскарження, визначену п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України. 
Оскільки наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження, порушеного на підстав п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, за касаційною скаргою ДП ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 та рішення Господарського суду м. Києва від 18.08.2025 у справі № 910/4248/25. В частині підстав касаційного оскарження, визначених п.п. 3, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України - касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції і постанову апеляційного господарського суду - без змін.
Інші доводи касаційної скарги підставами касаційного оскарження не обґрунтовані і, відповідно, Верховним Судом не розглядаються (див. постанову Верховного Суду від 29.05.2024 у справі № 910/2491/23). 
Судовий збір за подання касаційної скарги покладається на скаржника відповідно до ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст.ст. 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В: 
Закрити касаційне провадження у справі № 910/4248/25, порушене за касаційною скаргою Державного підприємства ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 та рішення Господарського суду м. Києва від 18.08.2025 у справі № 910/4248/25 в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Касаційну скаргу Державного підприємства ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2" в частині підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 та рішення Господарського суду м. Києва від 18.08.2025 у справі № 910/4248/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С. К.

Судді: Волковицька Н. О.

Случ О. В.