ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 705/4270/24		
Провадження № 22-ц/821/675/26		
категорія 304020000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Василенко Л. І.,
суддів:  Карпенко О. В., Сіренка Ю. В.,
секретаря -  Кукушкіної А. О.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Кецкала Валерія Васильовича на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, у складі: головуючого судді Піньковського Р. В., повний текст рішення складено 10 листопада 2025 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Позов мотивовано тим, що 22 квітня 2019 року між нею – ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено Договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Уманського нотаріального округу Черкаської області Волошенюк Л. О., та зареєстровано в реєстрі під № 193.
Відповідно до умов цього Договору вона надала, а ОСОБА_3 отримала позику в розмірі 1745250 грн, що еквівалентно станом на дату укладання цього Договору 65000 доларів США строком на три роки до 22 квітня 2022 року.
16 липня 2019 року в якості забезпечення вище зазначеного Договору позики між нею та ОСОБА_3 було укладено Договір іпотеки за № 2008, який посвідчено приватним нотаріусом Уманського нотаріального округу Черкаської області Волошенюк Л.О.
Відповідно до цього Договору ОСОБА_3 передала в іпотеку житловий будинок номер АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,1800 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 7124382500:01:002:0112, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .
У встановлений Договором строк, зобов`язання за Договором позики не виконане.
Вказує, що їй стало відомо згодом, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до довідки № 548/01-16 від 21 грудня 2023 року, надісланої на адресу Уманського міськрайонного суду Черкаської області в межах цивільної справи № 705/5923/23 приватним нотаріусом Пархоменко Н. М., єдиним спадкоємцем майна ОСОБА_3 є її дочка ОСОБА_2 .
Фотокопію вказаної довідки вона отримала 11 січня 2024 року після ознайомлення її мамою ОСОБА_4 з матеріалами цивільної справи № 705/5923/23.
31 січня 2024 року вона звернулась до відповідача з вимогою про усунення порушення основного зобов`язання за Договором позики № 193 від 22.04.2019 та Договору іпотеки від № 2008 від 16.07.2019, надісланою в порядку, встановленому ст. 35 ЗУ «Про іпотеку». Цю вимогу відповідач отримала 06 лютого 2024 року.
Зазначає, що відповідач з моменту отримання такої вимоги не усунула порушення Договору позики і тому в неї виникла необхідність звернутися до суду з позовом про захист її майнових прав та інтересів шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Просила суд звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 16 липня 2019 року № 2008: житловий будинок номер АДРЕСА_1 , та земельну ділянку – площею 0,1800 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 71224382500:01:002:1012, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за Договором позики від 22 квітня 2019 року № 193, що станом на дату позову становить 2826214,54 грн, та еквівалентно 69327,40 доларам США та складається з: заборгованості за Договором позики від 22 квітня 2019 року № 193 в розмірі 2649803,00 грн, еквівалентно 65000 доларів США; трьох процентів річних в сумі 176411,54 грн, що еквівалентно 4327,40 доларам США.
Визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої ЗУ «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.
Судові витрати покласти на відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 жовтня 2025 року позов задоволено.
Звернуто стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 16 липня 2019 року № 2008, а саме житловий будинок номер АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1800 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 7124382500:01:002:1012, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 22 квітня 2019 року № 193 в розмірі 2649803 грн.
Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення електронного аукціону при примусовому виконанні в межах виконавчого провадження згідно Закону України «Про виконавче провадження».
Вирішено питання щодо судових витрат.
Рішення мотивовано тим, скориставшись правом вибору способу захисту її порушеного права позивач вирішила здійснити звернення стягнення на нерухоме майно, передане в іпотеку на підставі Договору іпотеки від 16.07.2019 № 2008 та задовольнити свої вимоги іпотекодержателя за рішенням суду.
Визначаючи загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, суд врахував, що Договір позики № 193 від 22 квітня 2019 року був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на суму 1745250 грн, еквівалентну по курсу НБУ 65000 доларам США, строком на три роки, до 22 квітня 2022 року. Суд дійшов висновку, що оскільки п. 3 Договору визначено, що позичальник зобов`язаний повернути отриману суму коштів, еквівалентну 65000 доларів США на момент розрахунку, то на дату подання позову заборгованість за Договором позики становить 2649803 грн, що еквівалентно 65000 доларів США.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із даним судовим рішенням, представник ОСОБА_2 – адвокат Кецкало В. С. оскаржив його в апеляційному порядку та просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 жовтня 2025 року та винести рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував, що позивачем не спростовано презумпцію щодо своєї можливості встановити коло спадкоємців в межах преклюзивних строків та своєчасно пред`явити до них претензії кредитора. 
Вважає, що в задоволенні позову слід відмовити саме з підстав пропуску позивачем преклюзивних строків.
Крім того, суд першої інстанції стягнув із відповідачки судовий збір у розмірі 15140 грн. Однак, відповідач ОСОБА_2 є інвалідом 2-ї групи, що унеможливлює стягнення з неї судового збору.

Фактичні обставини справи

22 квітня 2019 року позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали Договір позики № 193, посвідчений приватним нотаріусом Волошенюк Л. О., за умовами якого ОСОБА_3 отримала від позивача позику в сумі 745 250 грн, що в еквівалентні по курсу НБУ станом на момент укладення даного Договору становить 6500 доларів США, строком на три роки, до 22 квітня 2022 року з умовою укладення договору іпотеки з метою забезпечення даного Договору позики не пізніше 22 липня 2019 року, на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку під ним (а.с. 6-7).
16 липня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали Договір іпотеки № 2008, посвідчений приватним нотаріусом Черповицькою І. Ю., на виконання умов Договору позики № 193 від 22.04.2019, посвідченого приватним нотаріусом Волошенюк Л. О., на суму позики 1745250 грн, що в еквівалентні по курсу НБУ станом на момент укладення даного Договору становить 65000 доларів США, предметом якого є наступне нерухоме майно: житловий будинок номер АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею – 0,1800 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 7124382500:01:002:1012, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (сорок сім з літерою «а») (а.с. 8-10).
З листа від 17 червня 2022 року вбачається, що відповідач ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також зазначила, що на момент направлення листа питання прийняття спадщини ще не було здійснено (а.с. 11).
Згідно з листом приватного нотаріуса Пархоменко Н. від 10.08.2023 за № 320/01-16, направленого на адресу ОСОБА_5 , останню повідомлено, що 07.08.2023 приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Пархоменко Н. М. отримано заяву ОСОБА_4 , яка діє на підставі довіреності за № 11035/2023, посвідченої нотаріусом в м. Мюнхен 13 липня 2023 року від імені ОСОБА_1 , з вимогами до спадкоємців на суму заборгованості згідно Договору позики та Договору іпотеки 1745250,00 грн, боржник ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 36).
З довідки № 548/01-16 від 21.12.2023, виданої приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Пархоменко Н. М. на запит Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 грудня 2023 року за №705/5923/23/25359/2023 вбачається, що спадкова справа після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , заведена 13 квітня 2022 року за № 39 на підставі заяви дочки спадкодавця, ОСОБА_2 , про прийняття спадщини за законом.
У довідці також зазначено, що на підставі ст. 1261 ЦК України спадкоємцем майна ОСОБА_3 є її дочка, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання якої зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 13).
У листі від 02.12.2022 адресованому ОСОБА_2 , ОСОБА_1 повідомила, що копії договорів, укладених між нею на ОСОБА_3 , вона може надати лише спадкоємцю (ям) за законом чи заповітом, в разі підтвердження факту прийняття спадщини (а.с. 37). 
31.01.2024 ОСОБА_1 направила на адресу боржника ОСОБА_2 вимогу про усунення порушень основного зобов`язання за Договором позики від 22.04.2019 № 193 та Договору іпотеки від 16.07.2019 № 2008 в порядку, встановленому ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» (а.с. 12).
На розгляді Верховного Суду перебувала справа № 705/2977/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення грошового зобов`язання, припинення іпотеки та скасування обтяження нерухомого майна.
Постановою Верховного Суду України від 21.05.2025 у справі № 705/2977/24 (провадження №61-15362св24) касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Черкаського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року, якою позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення, залишено без змін (а.с. 72-79).
В постанові від 21 травня 2025 року Верховний Суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла позичальник ОСОБА_3 ; листом від 17 червня 2022 року ОСОБА_2 повідомила позикодавця ОСОБА_1 про смерть позичальника ОСОБА_3 , зазначивши, що питання про прийняття спадщини не вирішено; ОСОБА_1 дізналась про прийняття ОСОБА_2 спадщини після померлої ОСОБА_3 11 січня 2024 року з довідки приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Пархоменко Н. М. від 21 грудня 2023 року № 548/01-6, після чого 31 січня 2024 року звернулася до спадкоємця позичальника, яка прийняла спадщину, з вимогою про усунення порушень зобов`язання за договором позики; будь-які докази повідомлення кредитора про прийняття спадщини спадкоємцем у матеріалах справи відсутні.

Мотивувальна частина
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
У п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 1, ч. 3 ст. 13 ЦПК України).
Одним і з визначених у ст. 16 ЦК України способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним (п. 2 ч. 2 цієї статті).
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Частиною 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 546, 553, 572 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.
Відповідно до ст. 575 ЦК України та ст. 1 ЗУ «Про іпотеку», іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ч. 1 ст. 3 Закону). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3 Закону).
У ст. 33 Закону передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.
Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.
Отже, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.
Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права та обов`язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).
Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).
Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (ст. 39 ЗУ «Про іпотеку») є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (ст. ст. 41, 42, 47 ЗУ «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі покупцеві (ст. 38 ЗУ «Про іпотеку) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19).
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 23 Закону в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.
Статтями 1216, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу).
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1223 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
За ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Отже, відповідно до приписів чинного цивільного законодавства хоча право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1223 ЦК України), проте спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від часу прийняття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України), а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).
У постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 903/565/16, від 16.01.2019 у справі № 920/566/16, від 19.05.2023 у справі № 915/1031/21 (ЄДРСРУ № 111035935) наведена правова позиція, згідно із якою законодавство не обмежує право спадкоємців на оформлення свідоцтва певними строками. Спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право звернутися із заявою про одержання свідоцтва у будь-який час після прийняття спадщини. Оформлення свідоцтва є правом, а не обов`язком спадкоємців.
Відповідно до ст. 1281 ЦК України (в редакції, чинній на час відкриття спадщини після смерті позичальника) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. 
Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. 
Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються ст. ст. 1281 і 1282 ЦК України. 
Стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою. Сплив цих строків має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права) за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17).
Тлумачення ст. 1281 ЦК України свідчить про те, що вказана норма не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`явлення вимог може відбутися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса (постанова Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 758/8549/15).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 жовтня 2024 року у справі № 638/1046/14 (провадження № 14-12цс24), наголосила, що кредитор може пред`явити вимогу до спадкоємців боржника, які прийняли спадщину, відповідно до вимог статті 1281 ЦК України в один із таких способів: (1) безпосередньо спадкоємцю; (2) опосередковано – через нотаріуса за місцем відкриття спадщини (за межами України – через консульську установу). Сплив строків, визначених ст. 1281 ЦК України, має своїм наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже й неможливість вимагати в суді захисту відповідного права. Отже, під час вирішення спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника суди для правильного вирішення справи першочергово повинні встановити, чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені ч. 2 та ч. 3 ст. 1281 ЦК України, тобто чи вчинив кредитор потрібні дії у матеріальних відносинах.
У разі смерті позичальника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в основному зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину (постанова Верховного Суду України від 17 квітня 2013 року у справі № 6-18цс13, постанова Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 2-2519/11).
Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, ч. 4 ст. 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Зазначене узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15 від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15.
У постанові Верховного Суду від 25 грудня 2024 року у справі № 704/102/22 (провадження № 61-1766св24) зазначено, що встановлені статтею 1281 ЦК України строки – це строки у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право. Стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів до спадкоємців боржника. Разом із тим, необхідно враховувати, що оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення позики включаються до складу спадщини, то умови договору позики щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ст. 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми.
У постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц зазначено, що при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені ч. 2 та ч. 3 ст. 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі ч. 4 ст. 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; - при дотриманні кредитором строків, визначених ст. 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України.
До обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного ст. 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна (постанови Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 496/4363/15-ц, від 26 жовтня 2022 року у справі № 336/437/21, від 20 березня 2024 року у справі № 128/839/19).
З матеріалів справи вбачається, що 16 липня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали Договір іпотеки № 2008, посвідчений приватним нотаріусом Черповицькою І. Ю., на виконання умов Договору позики № 193 від 22.04.2019, посвідченого приватним нотаріусом Волошенюк Л. О., на суму позики 1745250 грн, що в еквівалентні по курсу НБУ станом на момент укладення даного Договору становить 65000 доларів США, предметом якого є наступне нерухоме майно: житловий будинок номер АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею – 0,1800 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 7124382500:01:002:1012, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Листом від 17 червня 2022 року відповідач ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно листа приватного нотаріуса Пархоменко Н. від 10.08.2023 за №320/01-16, направленого на адресу ОСОБА_5 , останню повідомлено, що 07.08.2023 приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Пархоменко Н. М. отримано заяву ОСОБА_1 , з вимогами до спадкоємців на суму заборгованості згідно Договору позики та Договору іпотеки 1745250 грн, боржник ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Спадкова справа після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , заведена 13 квітня 2022 року за № 39 на підставі заяви дочки спадкодавця, ОСОБА_2 , про прийняття спадщини за законом.
31.01.2024 ОСОБА_1 направила на адресу боржника ОСОБА_2 вимогу про усунення порушень основного зобов`язання за Договором позики від 22.04.2019 № 193 та Договору іпотеки від 16.07.2019 № 2008 в порядку, встановленому ст. 35 ЗУ «Про іпотеку».
Як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі основним доводом ОСОБА_2 є те, що позивачем ОСОБА_1 пропущено строк пред`явлення вимог до спадкоємців ОСОБА_3 , а саме до ОСОБА_2 , яка є єдиним спадкоємцем.
Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 12, ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті само особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2020 року у справі № 522/7758/14-ц (провадження № 61-40927св18), зроблено висновок, що «преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. При цьому, оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах».
У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19) зроблено висновок про те, що преюдиційні факти - це такі факти, що встановлені рішенням чи вироком суду, які набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Тож законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних (відмінних) за змістом судових рішень.
Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), відповідно до яких преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі - для суду під час розгляду інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає потреби встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть судової преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення у справі, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено судом ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що піддано аналізові в мотивувальній частині судового акта.
У постанові Верховного Суду від 21.05.2025 у справі №705/2977/24 (провадження № 61-15362св24) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення грошового зобов`язання, припинення іпотеки та скасування обтяження нерухомого майна, встановлено, що ОСОБА_1 дізналася про прийняття ОСОБА_2 спадщини після померлої ОСОБА_3 11 січня 2024 року з довідки приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Пархоменко Н. М. від 21 грудня 2023 року № 548/01-6, після чого 31 січня 2024 року звернулася до спадкоємця позичальника, яка прийняла спадщину, з вимогою про усунення порушень зобов`язання за договором позики.
У вказаній постанові викладено висновок, що позикодавець ОСОБА_1 дотрималася строків пред`явлення вимоги до спадкоємця, визначених ст. 1281 ЦК України, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Крім того, Верховний Суд у справі № 705/2977/24, аналізуючи доводи скаржника ОСОБА_2 , які є тотожними доводам, викладеним в апеляційній скарзі у даній справі, дійшов наступних висновків.
Доводи ОСОБА_2 про те, що суд безпідставно пов`язав перебіг шестимісячного строку пред`явлення вимог до спадкоємця саме з дня, коли кредитор дізнався про прийняття спадщини, адже початок перебігу такого строку слід обчислювати з дня, коли кредитор дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, не заслуговують на увагу, оскільки у цій справі встановлено, що днем відкриття спадщини є 04 лютого 2022 року, отже, до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. 1281 ЦК України зі змінами внесеними ЗУ від 03 липня 2018 року № 2478-VIII, згідно з якими якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.
Доводи скаржника ОСОБА_2 про те, що, дізнавшись 17 червня 2022 року про смерть боржника, ОСОБА_1 могла встановити коло спадкоємців та заявити до них претензії або безпосередньо, або через нотаріуса, або зробити те і друге одночасно також не заслуговують на увагу, оскільки за встановлених фактичних обставин, враховуючи, що частина третя статті 1281 ЦК України пов`язує перебіг шестимісячного строку пред`явлення вимог до спадкоємця саме з дня, коли кредитор дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, апеляційний суд правильно застосував норми матеріального права.
Крім того, звертаючись 17 червня 2022 року до ОСОБА_1 із листом, ОСОБА_2 не повідомила кредитора про прийняття нею 13 квітня 2022 року спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .
З огляду ж на те, що ОСОБА_1 не володіла даними про особу спадкоємця, яка прийняла спадщину, строк обчислення шестимісячного строку, передбаченого ч. 2 ст. 1281 ЦК України для пред`явлення кредитором своїх вимог до спадкоємців, у спірних правовідносинах має розпочинатися з дня, коли ОСОБА_1 стало відомо про таку особу, тобто з дня ознайомлення із довідкою приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Пархоменко Н. М. від 21 грудня 2023 року № 548/01-6.
Отже, враховуючи, що кредитор пред`явив вимогу до спадкоємця боржника 31 січня 2024 року, тобто через двадцять днів від дня ознайомлення із відповідною довідкою приватного нотаріуса, з якої і стало відомо про особу спадкоємця померлої ОСОБА_3 , тому ОСОБА_1 не пропустила встановленого ч. 2 ст. 1281 ЦК України строку пред`явлення вимог до спадкоємців боржника.
Доводи скаржника ОСОБА_2 у даній справі про те, що у справі № 705/2977/24 не було досліджено всіх обставин справи, зокрема можливості ОСОБА_1 встановити спадкоємців, не заслуговують на увагу, адже, під час розгляду справи № 705/2977/24, у постанові Верховного Суду від 21 травня 2025 року, якою залишено без змін постанову Черкаського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року, які є преюдиційними для даної справи, детально досліджено обставини справи та норми права, які підлягають застосуванню до правовідносин, щодо порядку дотримання строків пред`явлення вимог ОСОБА_1 до спадкоємця ОСОБА_3 – ОСОБА_2 .
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмети іпотеки за Договором від 16 липня 2019 року № 2008, в рахунок погашення заборгованості за Договором позики від 22 квітня 2019 року № 193.
Суд першої інстанції також вірно дійшов висновку, визначивши суму заборгованості у розмірі 2649803 грн, адже спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватись до сплати спадкоємцями.
Доводів щодо невірного визначення суми заборгованості, апеляційна скарга не містить.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції по суті спору.
Доводи апеляційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Разом з тим, при розподілі судових витрат суд першої інстанції не врахував, що у відповідача наявний статус особи з інвалідністю ІІ групи, що звільняє її від сплати судового збору на підставі приписів п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», а тому судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 15140 грн слід віднести позивачу ОСОБА_1 на рахунок Держави.
Отже, рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору слід скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення, яким 15140 грн компенсувати ОСОБА_1 за рахунок Держави. 
В іншій частині рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 жовтня 2025 року слід залишити без змін, як таке, що ухвалене із дотриманням судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Кецкала Валерія Васильовича - задовольнити частково.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 жовтня 2025 року в частині стягнення судового збору скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким 15140 грн компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави.
В іншій частині рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 01 травня 2026 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

Ю. В. Сіренко