ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ 
"16" червня 2026 р. Справа№ 910/13370/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Владимиренко С.В.
суддів: Ходаківської І.П. 
Демидової А.М. 

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В. 
за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 16.06.2026 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»
на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 (повний текст складено 07.04.2026)
у справі №910/13370/25 (суддя Сівакова В.В.)
за позовом ОСОБА_1 
до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»
про визнання поруки припиненою, визнання протиправними дії та стягнення 18 406,90 грн,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивачка) звернулася до Господарського суду міста Києва із позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі за текстом - відповідач, Банк) про визнання припиненою поруки, яка виникала на підставі Договору поруки №П2 від 25.05.2011 (далі за текстом - Договір поруки), укладеного з метою забезпечення виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Фора Плюс» зобов`язань по Договору №LOF/11/09 про надання овердрафтового кредиту від 25.05.2011 (далі за текстом - Договір); визнання протиправними дій відповідача щодо списання з банківських рахунків позивачки грошових коштів на суму 18 406,90 грн за Договором поруки для погашення заборгованості за Договором; стягнення з відповідача на користь позивачки безпідставно набутих (списаних) грошових коштів у розмірі 18 406,90 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю зобов`язань позивачки перед відповідачем, оскільки заборгованість за Договором стягнуто, у тому числі і з позивачки, як поручителя за Договором поруки, на користь Банку у судовому порядку за рішенням Деснянського районного суду у міста Києві від 05.02.2023 у справі №2603/10114/12, виконавче провадження НОМЕР_2, за яким закінчено 04.02.2025, а тому припинення основного зобов`язання є підставою для припинення поруки. Проте Банк у період з 28.12.2024 по 05.05.2025 безпідставно здійснював списання грошових коштів з банківських рахунків позивачки. 
Господарським суд міста Києва рішенням від 10.03.2026 у справі №910/13370/25 позов задовольнив частково; стягнув з відповідача на користь позивачки 18 406,90 грн безпідставно списаних коштів та 2 422,40 грн витрат по сплаті судового збору; в іншій частині позову суд першої інстанції відмовив.
Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що списання коштів здійснено відповідачем самостійно, без відповідного розпорядження позивача та без наявності передбачених законом підстав, а тому такі дії є неправомірними, і 18 406,90 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки як безпідставно набуті відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України). 
Щодо решти позовних вимог (визнання припиненою поруки та визнання протиправними дій відповідача щодо списання з банківських рахунків позивачки грошових коштів на суму 18 406,90 грн за Договором поруки для погашення заборгованості за Договором), то, за висновком суду першої інстанції, позивачем обрано неефективний спосіб захисту, оскільки задоволення таких вимог не призведе до захисту порушеного права позивачки. 
Не погодившись із ухваленим рішенням суду першої інстанції, позивачка звернулася до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста від Києва 10.03.2026 у справі №910/13370/25 в частині відмови у визнанні припиненою поруки позивачки перед Банком, яка виникла на підставі Договору поруки, укладеного з метою забезпечення виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Фора Плюс» зобов`язань по Договору та визнання протиправними дій Банку щодо списання з банківських рахунків позивачки грошових коштів у сумі 18 406, 90 грн за Договором та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги позивачка посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. 
Позивачка в апеляційній скарзі зазначає, що відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання поруки припиненою суд першої інстанції не правильно застосував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц, від 15.09.2022 у справі №910/12525/20 та від 22.09.2022 у справі №462/5368/16-ц. Позивачка вважає, що нею обрано ефективний спосіб захисту, оскільки у такий спосіб зупиниться триваюче порушення її прав з боку Банку, який безпідставно здійснює нарахування та вчиняє дії з примусового списання коштів, а суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні позовної вимоги про визнання поруки припиненою, не усунув існуючу правову невизначеність. 
Крім того, як зазначає позивачка в апеляційній скарзі, суд першої інстанції в порушення статей 236, 237 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) не надав оцінки рішенню Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 у справі №910/7583/25. 
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.04.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 у справі №910/13370/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. - головуючий суддя, Демидова А.М., Ходаківська І.П.
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 28.04.2026 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 у справі №910/13370/25; розгляд апеляційної скарги призначив на 26.05.2026 о 12 год. 15 хв.; витребував матеріали справи №910/13370/25 з Господарського суду міста Києва.
Також, не погодившись із ухваленим рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить долучити до матеріалів справи Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 31.03.2023, підписану позивачкою, як доказ наявності розпорядження Клієнта на договірне списання коштів; скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 у справі №910/13370/25 в частині задоволених позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача списаних коштів у розмірі 18 406,90 грн та судового збору в розмірі 2 422,40 грн; ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги відповідач посилається на розбіжності у висновках суду першої інстанції, оскільки відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання дій протиправними, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог про стягнення з Банку на користь позивачки 18 406,90 грн як безпідставно набутих. При цьому судом неправильно застосовано положення статті 1212 ЦК України, оскільки між позивачкою та банком наявні договірні відносини - договір поруки, без врахування правової позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 14.06.2021 у справі №924/181/20. 
За доводами Банку, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що основна частина коштів у розмірі 15 577,23 грн списана до закінчення виконавчого провадження, тобто у період беззаперечної дії обов`язку позивачки, як поручителя за Договором. Судом першої інстанції не надано оцінки доказам, поданим Банком, зокрема, розрахунку заборгованості за статтею 625 ЦК України на суму 89 627,39 грн, який підтверджує наявність законної та обґрунтованої підстави для утримання коштів. 
Також судом першої інстанції залишено поза увагою та не надано належної оцінки умовам пункту 2.1.4 Договору поруки, який за своєю правовою природою є наданням розпорядження та згодою клієнта на договірне списання у розумінні статті 1066 ЦК України, що також підтверджується умовами Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, підписаної позивачкою 31.03.2023, яку Банк просить суд апеляційної інстанції долучити до матеріалів справи на підставі частини 3 статті 269 ГПК України. 
На думку Банку, суд першої інстанції дійшовши висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання поруки припиненою, підтвердив чинність Договору поруки. 
Банк зазначає, що списання коштів відбулось за наявності непогашеного боргу, оскільки 15 577,23 грн було списано з рахунків позивачки до моменту закінчення виконавчого провадження №5219139 з виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05.02.2023 у справі №2603/10114/12, усі трансакції містять призначення платежу: «Head-office. Автоматичне погашення простроченої заборгованості». При цьому, Банк з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц, зазначає, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора не звільняє боржника і поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а тому, Банком здійснено правомірне та обґрунтоване списання коштів з рахунків позивачки. 
Також Банк зазначає, що ним правомірно списано з рахунків позивачки у травні 2025 року 2 829,67 грн, нарахованих на підставі частини 2 статті 625 ЦК України, за невиконання нею рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05.02.2023 у справі №2603/10114/12 понад 12 років, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення 2 829,67 грн на підставі статті 1212 ЦК України, оскільки списання відбулось на підставі умов Договору поруки та Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 31.03.2023, підписаної позивачкою. 
Відповідач погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання поруки припиненої та визнання протиправними дій Банку, оскільки позивачка обрала неефективний спосіб захисту, що відповідає правовій позиції, викладеній Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц. 
Протоколом передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу)(складу суду) від 27.04.2026 апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 у справі №910/13370/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. - головуючий суддя, Демидова А.М., Ходаківська І.П.
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 04.05.2026 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 у справі №910/13370/25; об`єднав апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 у справі №910/13370/25 та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 у справі №910/13370/25 до спільного провадження; розгляд апеляційних скарг призначив в режимі відеоконференції на 26.05.2026 о 12 год. 15 хв.
Матеріали справи №910/13370/25 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 07.05.2026.
Позивачка згідно відзиву на апеляційну скаргу відповідача заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що Банк, як надавач платіжних послуг не мав права без її згоди здійснювати списання коштів з рахунків. Посилання відповідача на умови Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, підписаної позивачкою 31.03.2023, яку відповідач просить суд апеляційної інстанції приєднати до матеріалів справи, не заслуговують на увагу та не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції відповідно до статті 269 ГПК України. 
За доводами позивачки, Банк не повідомляв її про нарахування інфляційних втрат та 3% річних поза межами суми, визначеної відповідачем, та стягнутої за рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05.02.2023 у справі №2603/10114/12. Станом на 02.04.2020 позовна давність щодо вимог відповідача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних (у даному випадку такого звернення відповідачем до суду) вже спливла. 
Банк згідно відзиву на апеляційну скаргу позивачки заперечує проти її задоволення, посилаючись на правомірне списання грошових коштів з рахунків позивачки та неможливість одночасного стягнення грошових коштів поза межами договору, та у цьому судовому процесі вимагати визнання припиненим самого договору. Крім того, нарахування інфляційних втрат та 3% річних за наявністю судового рішення чи відкриття виконавчого провадження не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє права кредитора на отримання сум на підставі частини 2 статті 625 ЦК України, що відповідає правовій позиції, викладеній Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.02.2026 у справі №754/511/23. 3% річних та інфляційні втрати не є договірними відсотками чи тілом кредиту, які були предметом позову, а становлять самостійну міру відповідальності за неналежне виконання судового рішення. При цьому кредитор не зобов`язаний надсилати додаткові повідомлення, претензії чи вимоги для виникнення права на отримання сум за статтею 625 ЦК України. Фактичне погашення основної заборгованості в межах виконавчого провадження не є підставою для звільнення боржника від відповідальності за тривале порушення, а є обставиною, що зафіксувала період прострочення. Добровільна сплата боргу не вважається безпідставним збагаченням, а договірне утримання заборгованості, яке відбулось між Банком та позивачкою на підставі попередньої згоди, не може підпадати під дію статті 1212 ЦК України. 
Банк також наголошує на тому, що позивачкою обрано неефективний спосіб захисту, оскільки вже існує судове рішення про стягнення заборгованості за Договором поруки, що є самостійною підставою для відмови у цій частині позову. Банк, скориставшись своїм правом, одержав поза волею боржника у позасудовому порядку, шляхом списання коштів з її рахунків, а тому з моменту списання коштів правова невизначеність зникла.
Щодо посилань позивачки на справу №910/7583/25, то вказана справа не має преюдиційного характеру для даної справи відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України, оскільки суб`єктний склад, предмет дослідження не є тотожними, і рішення суду першої інстанції не є джерелом права та не формує судову практику у розумінні ГПК України. 
18.05.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшла відповідь відповідача на відзив позивачки на апеляційну скаргу Банку. 
25.05.2026 від позивачки надійшли додаткові пояснення у справи, за якими остання просить суд апеляційної інстанції поновити строк на подання додаткових пояснень та прийняття їх до розгляду. 
У судовому засіданні 26.05.2026 представник відповідача заперечила проти прийняття додаткових пояснень позивачки, поданих 25.05.2026. 
Відповідно до статті 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 26.04.2026 у справі №910/13370/25 про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 встановив строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань, пояснень до 18.05.2026. 
Відповідно до положень статті 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.
Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.
Враховуючи те, що відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивачки до Північного апеляційного господарського суду 18.05.2026, позивачка була позбавлена можливості подати відповідь на відзив відповідача у строк до 18.05.2026, а тому суд апеляційної інстанції поновлює позивачці пропущений строк для подання відповіді на відзив та приймає її до розгляду. 
У судовому засіданні 26.05.2026 суд апеляційної інстанції відмовив відповідачу у задоволенні клопотання, яке міститься у його апеляційній скарзі, про доручення до матеріалів справи Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 31.03.2023, підписаної позивачкою, як доказ наявності розпорядження клієнта на договірне списання коштів, з огляду на таке. 
Частина 8 статті 80 ГПК України передбачає, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
У свою чергу стаття 269 ГПК України, якою встановлені межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, передбачає, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Системний аналіз статей 80 та 269 ГПК України свідчить про те, що єдиний виняток, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, з причин, що не залежали від учасника справи, тягар доведення яких також покладений на останнього (подібні за змістом висновки щодо застосування статті 269 ГПК України викладені Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду, зокрема, у постановах від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 03.06.2025 у справі № 914/855/24).
Відповідач в порушення статей 80, 269 ГПК України не надав суду апеляційної інстанції докази неможливості подання до суду першої інстанції Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 31.03.2023, підписаної позивачкою, з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а тому цей доказ не приймається судом апеляційної інстанції. 
У судовому засіданні 26.05.2026 оголошено перерву у розгляду справи №910/13370/25 до 02.05.2026 для надання можливості відповідачу ознайомитись із додатковими поясненнями позивачки, поданих 25.05.2026. 
29.05.2026 від відповідача надійшли заперечення на додаткові пояснення представника позивача. 
У судовому засіданні 02.06.2026 оголошено перерву у розгляді справи №910/13370/25 до 16.06.2026 після стадії дослідження доказів. 
15.06.2026 на адресу Північного апеляційного господарського суду від представника позивачки надійшло клопотання про надання додаткових доказів, а саме: копії адвокатського запиту представника позивачки від 11.05.2026 та копії листа Банку №20.1.0.0.0/7-260511/43487-БТ від 09.06.2026. 
За приписами частини 3 статті 118 ГПК України заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. 
Враховуючи те, що клопотання подане представником позивачки з порушенням строків, визначених Північним апеляційним господарським судом ухвалами від 28.04.2026 та від 04.05.2026 про відкриття провадження у справі №910/13370/25, клопотання підлягає залишенню без розгляду. 
У судовому засіданні 16.06.2026 представник позивачки підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста від Києва 10.03.2026 у справі №910/13370/25 в частині часткової відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, у задоволені апеляційної скарги відповідача відмовити. 
16.06.2026 у судовому засіданні представник відповідача підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги, просила суд апеляційної інстанції її задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста від Києва 10.03.2026 у справі №910/13370/25 в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, у задоволені апеляційної скарги позивачки відмовити. 
Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи та вимоги апеляційних скарг, відзивів на них, додаткових пояснень, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, 25.05.2011 між відповідачем (Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фора плюс» (Позичальник) укладено Договір, за умовами пунктів А.1, А.2, А.3 Банк надав Позичальнику овердрафтовий кредит у розмірі 300 000,00 грн, у строк по 24.05.2012 (а.с. 8-9).
25.05.2011 між позивачкою (Поручитель) та відповідачем (Кредитор) укладено Договір поруки, відповідно до пункту 1.1 якого предметом договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ТОВ «Фора плюс» (боржник) своїх обов`язків за договором про надання овердрафтового кредиту № LOF/11/09 від 25.05.2011, згідно якого кредитор надав боржнику кредит в сумі 300 000,00 грн, плюс 16 000,00 грн за оплату судових витрат, передбачених п.п. 2.2.15, 2.3.15, 5.8 кредитного договору, а боржник зобов`язаний повернути: кредит в строк визначений в п. А3 кредитного договору, сплачувати за його користування відсотки, зазначені в п. А.7 кредитного договору, а у випадку порушення строків повернення кредиту - сплачувати 41,0% річних в дату сплати процентів, зазначену вище, а також сплачувати винагороди, штрафи, пені та інші платежі, відшкодувати збитки, у відповідності, порядку та строки, зазначені у кредитному договорі (а.с. 87-88).
У зв`язку з порушенням позичальником - ТОВ «Фора плюс» умов договору №LOF/11/09 про надання овердрафтового кредиту від 25.05.2011 Банк звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фора плюс», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором.
Частиною 4 статті 75 ГПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
05.02.2013 Деснянським районним судом міста Києва ухвалено рішення у справі №2603/10114/12, яким позовні вимоги Банку задоволено та стягнуто солідарно з ТОВ «Фора плюс», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором №LOF/11/09 від 25.05.2011 у розмірі 290 294,28 грн, стягнуто з кожного з відповідачів судовий збір у розмірі 752,56 грн.
Деснянський районний суд міста Києва у рішенні №2603/10114/12 встановив, що заборгованість відповідачів перед Банком за невиконання боржником умов кредитного договору № LOF/11/09 від 25.05.2011, забезпеченого порукою за вказаними вище договорами поруки, становить 290 294,28 грн (271 586,34 грн заборгованості за кредитом, 13 609,49 грн заборгованості по процентам за користування кредитом, 5 098,45 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором).
21.10.2013 на виконання вказаного рішення суду видано виконавчий лист № 2-285/2013.
07.09.2016 Банк звернувся до Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у місті Києві із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва у справі №2603/10114/12 від 05.02.2013 (а.с. 13).
14.09.2016 старшим державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Вахрушевою Р.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2 (а.с. 15).
04.02.2025 головним державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Заяць О.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_3, згідно якої встановлено, що виконавчий лист №2-285/2013 від 21.10.2013 виконано у повному обсязі (а.с. 16).
Як зазначає позивачка у позові, у період з 28.12.2024 по 05.05.2025 з її рахунків, відкритих в АТ КБ «Приватбанк», останнім в односторонньому порядку списано грошові кошти в загальному розмірі 18 406,90 грн, а саме: 28.12.2024 на суму 2 142,82 грн; 28.12.2024 на суму 8 770,00 грн; 29.12.2024 на суму 1 071,41 грн; 31.12.2024 на суму 6,41 грн; 06.01.2025 на суму 1 911,00 грн; 21.01.2025 на сумі 1 675,59 грн; 03.05.2025 на суму 1 380,00 грн; 03.05.2025 на сумі 1 446,41 грн; 05.05.2025 на сумі 3,26 грн (а.с. 18-19).
У графі «призначення платежу» для всіх зазначених операцій зазначено «Автоматичне погашення простроченої заборгованості за рахунком 29**19».
07.01.2025 представник позивачки - адвокат Слабоус Євгеній Анатолійович звернувся до відповідача з відповідним адвокатським запитом, в якому просив повідомити, окрім іншого, про причини та підстави стягнення грошових коштів в односторонньому порядку (а.с. 20-21).
Відповідачем за результатами розгляду зазначеного адвокатського запиту надано відповідь № 20.1.0.0.0/7-250107/24676-БТ від 15.01.2025 (а.с. 22), в якій окрім іншого, повідомлено про існування у позивачки заборгованості (225 637,72 грн прострочене тіло, 534 481,92 грн нараховані відсотки, 853 936,42 грн пені) перед Банком, яка виникла за Договором поруки, укладеного з метою забезпечення виконання зобов`язань за Договором. 
Спір у даній справі виник через те, що позивачка вважає, що у неї відсутнє зобов`язання перед Банком у зв`язку із виконанням рішення Деснянського районного суду у міста Києві від 05.02.2013 у справі №2603/10114/12, тому припинення основного зобов`язання є підставою для припинення поруки, тоді як Банк у період з 28.12.2024 по 05.05.2025 безпідставно здійснював списання грошових коштів з банківських рахунків позивачки. 
Згідно з частинами 1, 2 статті 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має також бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.6).
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
Отже, під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.6) від 04.07.2023 у справі №233/4365/18 (пункт 29)).
Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.08.2023 у справі № 916/3610/21).
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес) і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц дійшла наступних висновків: 
« 54. За висновками Верховного Суду України, сформульованими в постанові від 21 листопада 2012 року у справі 6-134цс12, згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність.
…
56. При цьому Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.
57. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках:
кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку;
особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).
58. Водночас Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.
59. Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.
60. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.
61. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.
62. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.
63. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.
64. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.
65. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.
66. Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості.
67. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення ЄСПЛ від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53). Тому задоволення позову про визнання поруки припиненою в одній справі не є ані підставою перегляду судового рішення в іншій справі за нововиявленими обставинами (частина друга статті 423 ЦПК України), ані підставою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (частина друга статті 432 ЦПК України).
68. Велика Палата Верховного Суду, дійшовши наведених вище висновків, звертає увагу, що правові висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формулюються виходячи з конкретних обставин справи. Тобто, на відміну від повноважень законодавчої гілки влади, до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права. Тому ефективність позовної вимоги про визнання відсутності права чи про визнання права припиненим може не обмежуватися випадками, наведеними в пункті 57 цієї постанови.
…
Отже, ефективність позовної вимоги про визнання відсутності права чи про визнання права припиненим має оцінюватися, виходячи з обставин справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).».
Наведені висновки Велика Палата Верховного Суду також підтвердила у пунктах 144-146 постанови від 15.09.2022 при розгляді справи № 910/12525/20.
У пункті 46 постанови від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц Велика Палата Верховного Суду безпосередньо вказала, що: після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів поручитель не може окремо ініціювати вирішення спору про визнання відсутності у кредитора права вимоги (про визнання поруки припиненою); такий окремий позов не є належним способом захисту, а тому його не можна задовольнити; наявність у поручителя відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування банком боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення коштів.
Судом встановлено, що у зв`язку із порушенням позичальником умов Договору, Банк звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фора плюс», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором.
Деснянський районний суд м. Києва рішенням від 05.02.2013 у справі №2603/10114/12 задовольнив позовні вимоги Банку та стягнув солідарно з ТОВ «Фора плюс», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором №LOF/11/09 від 25.05.2011 у розмірі 290 294,28 грн, стягнув з кожного з відповідачів судовий збір у розмірі 752,56 грн.
Ухвалюючи вказане рішення Деснянський районний суд м. Києва виходив з того, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фора плюс» в порушення умов Договору №LOF/11/09 про надання овердрафтового кредиту від 25.05.2011 та не повернув вчасно тіло кредиту, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 290 294,28 грн, яка складається з: 271 856,34 грн - заборгованість за кредитом; 13 609,49 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5 098,45 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. 
З метою забезпечення Договору №LOF/11/09 про надання овердрафтового кредиту від 25.05.2011 було укладено три договори поруки, у тому числі спірний Договір поруки, а тому Деснянський районний суд м. Києва рішенням від 05.02.2013 у справі №2603/10114/12 стягнув солідарно з ТОВ «Фора плюс», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором №LOF/11/09 від 25.05.2011 у розмірі 290 294,28 грн, стягнув з кожного з відповідачів судовий збір у розмірі 752,56 грн. 
21.10.2013 на виконання вказаного рішення суду видано виконавчий лист №2-285/2013.
Таким чином, Банк, як кредитор, ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного права у зв`язку із неналежним виконанням ТОВ «Фора плюс» Договору №LOF/11/09 про надання овердрафтового кредиту від 25.05.2011.
Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позов, у даній справі, про визнання припиненою поруки, яка виникала на підставі Договору поруки, укладеного з метою забезпечення виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Фора Плюс» зобов`язань по Договору №LOF/11/09 про надання овердрафтового кредиту від 25.05.2011 стосується інших правовідносин, а саме списання Банком з рахунків позивачки 3% річних та інфляційних втрат за Договором поруки в односторонньому порядку, тоді як у справі №2603/10114/12 Деснянського районного суду м. Києва розглядалися інші правовідносини - стягнення з поручителів заборгованості за кредитом у розмірі 271 856,34 грн за Договором №LOF/11/09 про надання овердрафтового кредиту від 25.05.2011, заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 13 609,49 грн та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором у розмірі 5 098,45 грн. Тоді як нарахування Банком позивачці, як поручителю за спірним договором, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих Банком на підставі статті 625 ЦК України не було предметом дослідження у справі №2603/10114/12 Деснянського районного суду м. Києва. 
Отже, у даній справі позов не стосується тих самих правовідносин та права вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості. 
При цьому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у даному випадку, ефективність позовної вимоги про визнання припиненою поруки оцінюється, виходячи з обставин даної справи, оскільки Банк надалі вважає поруку чинною та продовжує в односторонньому порядку вчиняти дії стосовно списання грошових коштів з рахунків позивачки, і такий спосіб захисту призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивачки без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). 
За договором поруки відповідно до статті 553 ЦК України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.
Відповідно до статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.
Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника. Подібний за змістом правовий висновок викладено Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 22.05.2024 у справі № 910/987/23. 
За статтею 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. 
Відповідно до частини 1 статті 598 та статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Пунктом 4.1 Договору поруки встановлено, що Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за Кредитним договором. 
Враховуючи виконання зобов`язань за Договору №LOF/11/09 про надання овердрафтового кредиту від 25.05.2011 порука, яка виникла на підставі Договору поруки є припиненою в силу Закону. 
За таких обставин, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки є ефективним способом захисту прав позивачки, так як призведе до реального відновлення порушеного права, за захистом якого позивачка звернулася до суду із даним позовом та припинить порушення її прав у такий спосіб. 
Посилання позивачки на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 у справі №910/7583/25 за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання поруки припиненою, як підтвердження щодо правильно обраного нею способу захисту, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, з огляду на таке. 
Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, за положеннями вказаної норми не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини. У даній справі та справі №910/7583/25 учасниками справи були інші учасники, позивачка не була учасником справи №910/7583/25. 
Преюдиційним фактом є лише обставина, яка була досліджена, оцінена і встановлена судом, а не та на яку міститься формальне посилання у тексті судового рішення. Обставини, яким суд не надав оцінки у рішенні, або факти, встановлені без дослідження доказів, не мають преюдиційного значення (не є обов`язковими) для інших справ. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19, від 16.11.2022 у справі № 910/6355/20).
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського у постанові від 18.06.2021 у справі №910/16898/19 виснував, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Цей правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 у справі №922/2391/16.
Аналізуючи положення частини сьомої статті 75 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 (пункт 32) дійшла висновку що преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (підпункт 9.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 910/6355/20).
У пункті 7.10 постанови від 01.09.2020 у справі №907/29/19 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо.
Отже, потрібно чітко розмежовувати преюдиційні обставини, які не підлягають повторному доказуванню, та правову оцінку, надану судом певному факту.
У даному випадку, суд першої інстанції надав оцінку способу захисту, обраного позивачем у справі №910/7583/25, при цьому вказані висновки не можуть бути преюдиціними обставинами відповідно до положень частини 4 статті 75 ГПК України. 
Водночас за частиною 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що хоча і рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 у справі №910/7583/25 набрало законної сили, проте висновки Верховного Суду у даній справі не були зроблені через те, що рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 у справі №910/7583/25 не оскаржувалось, а тому суд не може застосувати висновки суду першої інстанції зроблені у справі №910/7583/25 відповідно до положень частини 4 статті 236 ГПК України. 
Щодо ж до позовної вимоги про визнання протиправними дії Банку щодо списання з банківських рахунків позивачки грошових коштів на суму 18 406,90 грн за Договором поруки для погашення заборгованості по Договору, то такий спосіб захисту не є ефективним способом захисту, оскільки застосування такого способу захисту не призведе до реального відновлення порушеного права, за захистом якого позивачка звернулась до суду із даним позовом та не припинить порушення її прав у такий спосіб. 
Обрання неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №910/12525/20). 
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України.
Отже, Банк, пред`явивши відповідний позов до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, включаючи відсотки та пеню, відповідно до приписів частини 2 статті 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов`язання, та як наслідок, втратив право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом та відповідні штрафні санкції.
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 29.05.2018 у справі № 922/2145/16 дійшов висновку про те, що рішення суду, яке набрало законної сили та виконане боржником, та яким з боржника стягнуто остаточну заборгованість, не може бути поставлене під сумнів та не підлягає тлумаченню, в розумінні повноти розміру заборгованості.
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість.
Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати.
Отже, виконання виконавчого листа Деснянського районного суду міста Києва № 2-285/2013 від 21.10.2013 про стягнення на користь Банку заборгованості за кредитним договором № LOF/11/09 від 25.05.2011 у зв`язку з його фактичним виконанням в примусовому порядку, що мало наслідком закінчення виконавчого провадження, свідчить про те, що зобов`язання за договором № LOF/11/09 про надання овердрафтового кредиту від 25.05.2011 припинилось.
Таким чином, дії Банку щодо самостійного нарахування заборгованості позивачці за Договором поруки є такими, що не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства та є неправомірними.
Списання відповідачем з рахунків позивачки 15 577,23 грн у період з 28.12.2024 до дати закінчення виконавчого провадження, як довід Банку про правомірне списання коштів, не може бути прийняте судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки, як слушно зазначив суд першої інстанції рішення Деснянського районного суду міста Києва виконувалось у примусовому порядку державною виконавчою службою в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», тоді як виконання рішення суду стягувачем на власний розсуд не відповідає призначенню виконавчого провадження, яке за статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» є завершальною стадією судового провадження і примусовим виконанням судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Доводи відповідача про те, що кошти на суму 2 829,67 грн списані після закінчення виконавчого провадження НОМЕР_2 на підставі статті 625 ЦК України також не заслуговують на увагу суду, оскільки за вказаною нормою боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Наведена норма щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних є способом відповідальності за порушення грошового зобов`язання та сама по собі не надає кредитору права на безспірне списання коштів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.02.2026 у справі №754/511/23, на яку послався Банк, виснувала, що судове рішення про відновлення прав на грошові суми не породжує нових обов`язків, а лише підтверджує чи трансформує існуюче зобов`язання. Проте, можливість примусового стягнення заборгованості вичерпується зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, якщо суд не поновив цього строку.
Хоча в такому випадку позовна давність формально не застосовується, фактично ж зобов`язання втрачає юридичну примусовість, а вимога за цим зобов`язанням стає такою, що не може бути захищена в примусовому порядку, втім її добровільне виконання не є безпідставно набутим майном (натуральне зобов`язання).
Враховуючи, що передбачене частиною 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, після вичерпання можливості примусового стягнення основного зобов`язання правила частини 2 статті 625 ЦК України до основної вимоги не застосовуються.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що надання стягувачу можливості постійно пред`являти вимоги про стягнення додаткових сум за основною вимогою, яка вже не підлягає примусовому захисту через недбалість самого кредитора, суперечило б принципу правової визначеності.
Відповідно Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, наведених у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 759/4755/19, за змістом яких, коли кредитор уже скористався судовим захистом - рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання не може вважатись натуральним навіть за умов пропуску стягувачем строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання і відмови в поновленні цього строку судом, оскільки такі обставини не мають правового значення, а кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, нарахованих на таке невиконане зобов`язання.
Оскільки в цій справі позовну вимогу про стягнення 3 % річних банк пред`явив після остаточної втрати можливості примусового виконання рішення суду про стягнення основного боргу, Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про те, що немає правової підстави для стягнення можливого похідного зобов`язання, передбаченого статтею 625 ЦК України.
Дійсно Банк не позбавлений права на нарахування інфляційних втрат та 3% річних за невиконання судового рішення, проте, у даному випадку, нараховані Банком 3% річних та інфляційні втрати на суму 2 829,67 грн списані останнім з рахунків позивачки у позасудовому порядку. 
Згідно листа - відповіді відповідача від 15.01.2025 №20.1.0.0.0/7-250107/24676-БТ заборгованість відповідачки за Договором поруки, укладеного з метою забезпечення виконання зобов`язань за Договором, укладеним між Банком та ТОВ «Фора плюс» складається з: прострочене тіло - 225 637,72 грн; нараховані відсотки - 534 481,92 грн; пеня - 853 936,42 грн. При цьому у вказаному листі відсутні посилання Банку стосовно нарахування позивачці інфляційних втрат та 3 % річних за невиконання рішення суду. 
У матеріалах даної справи міститься розрахунок Банку інфляційних втрат у розмірі 63 477,04 грн та 3% річних у розмірі 26 150,35 грн за період з 23.02.2019 по 23.02.2023, нараховані на суму основного боргу 290 294,28 грн, що було предметом позову у справі №2603/10114/12 та включає у себе: 271 586,34 грн - заборгованості за кредитом; 13 609,49 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5 098,45 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором. 
Водночас Банк своїм правом не скористався, із відповідним позовом про стягнення з позивачки інфляційних втрат та 3% річних відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України за невиконання рішення суду, до суду не звертався.
Відповідно до статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.
Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Отже, списання грошових коштів з рахунку клієнта здійснюється виключно за його розпорядженням або на підставах, прямо передбачених договором чи законом; відповідно, будь-яке розпорядження коштами клієнта без його волевиявлення або належної правової підстави є забороненим.
Таким чином, оскільки списання коштів було здійснено відповідачем самостійно, без відповідного розпорядження клієнта та без наявності передбачених законом підстав, такі дії є неправомірними.
За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. 
Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (частина 3 статті 1212 ЦК України). 
Основна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або звертає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок меж збільшенням майна в однієї особи i відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення (відповідний висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №916/2478/20, від 04.05.2022 у справі №903/359/21, від 05.10.2022 у справі №904/4046/20).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18, від 16.09.2022 у справі №913/703/20).
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна (подібна за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17). 
Отже, тлумачення статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність встановлення обставини, які в сукупності є підставою для виникнення такого зобов`язання: факт набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи, відсутність для цього підстав. 
Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Судом встановлено, що Банк у період з 28.12.2024 по 05.05.2025 здійснив в односторонньому порядку списання з рахунків позивачки, відкритих в АТ КБ «Приватбанк», грошових коштів у загальному розмірі 18 406,90 грн, а саме: 28.12.2024 на суму 2 142,82 грн; 28.12.2024 на суму 8 770,00 грн; 29.12.2024 на суму 1 071,41 грн; 31.12.2024 на суму 6,41 грн; 06.01.2025 на суму 1 911,00 грн; 21.01.2025 на сумі 1 675,59 грн; 03.05.2025 на суму 1 380,00 грн; 03.05.2025 на сумі 1 446,41 грн; 05.05.2025 на сумі 3,26 грн (а.с. 18-19).
У графі «призначення платежу» для всіх зазначених операцій зазначено «Автоматичне погашення простроченої заборгованості за рахунком 29**19».
Разом з цим, в порушення статті 1066 ЦК України списання грошових коштів здійснено відповідачем самостійно, без відповідного розпорядження клієнта та без наявності передбачених законом підстав. 
Згідно з пунктом 2.1.4 Договору поруки у випадку порушення Поручителем зобов`язання, передбаченого пунктом 2.4.1 цього Договору, Кредитор та Поручитель прийшли до згоди, що Кредитор має право в рахунок погашення боргу за Кредитним договором здійснювати договірне списання грошових коштів, з усіх рахунків, що належать Поручителю, у тому числі з рахунків №№_______у ПАТ КБ «Приватбанк», МФО, на рахунок ПАТ КБ «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570) №_____, МФО_____. Договірне списання грошових коштів згідно з умовами цього пункту оформлюється меморіальним ордером, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначається інформація про платіж, номер, дату та пункт цього Договору, що передбачає можливість договірного списання. 
Судом встановлено, що вказаний пункт Договору поруки не містить посилань на конкретні номери рахунків, що унеможливлює можливість для суду з`ясувати, з яких рахунків позивачки має відбуватися списання грошових коштів. Крім того, як вже зазначалось із наявних у матеріалах даної справи доказів, здійснивши списання Банк у графі «призначення платежу» для всіх зазначених операцій зазначив «Автоматичне погашення простроченої заборгованості за рахунком 29**19», що також не відповідає умовам пункту 2.1.4 Договору поруки. При цьому як зазначає Банк списані з рахунків позивачки 2 829,67 грн є 3% річних та інфляційні втрати.
Наведене спростовує доводи відповідача про те, що положення пункту 2.1.4 Договору поруки наділяє його правом списання коштів в одноособовому порядку. Так само не заслуговує на увагу суду апеляційної інстанції посилання Банку на умови Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, підписаної позивачкою 31.03.2023, оскільки відповідач в порушення положень статті 80 ГПК України не надав даний доказ суду першої інстанції, і суд апеляційної інстанції відмовив у прийнятті вказаного доказу на підставі статті 269 ГПК України.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач не мав обґрунтованих підстав для списання з рахунків позивачки коштів в загальному розмірі 18 406,90 грн.
Доводи відповідача про те, що суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин положення статті 1212 ЦК України, оскільки списання грошових коштів відбулось на підставі Договору поруки, також не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, оскільки як правильно встановлено судом першої інстанції Банк здійснив списання грошових коштів з рахунків позивачки поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. 
Також не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції доводи відповідача про те, що суд першої інстанції дійшовши висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання поруки припиненою, підтвердив чинність Договору поруки, оскільки за висновком суду апеляційної інстанції позовна вимога про визнання поруки припиненою є такою, що підлягає задоволенню. 
Відповідно до частини 1 статті 73, статей 76, 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно із частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
За змістом статті 236 ГПК України (частини 1-5) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 у справі №910/13370/25 частковому скасуванню. 
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 Європейський Суд з прав людини наголосив на тому, що згідно ст. 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).
У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
У пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді доводам апелянтів із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин. 
Частиною 1 статті 277 ГПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення. 
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 у справі №910/13370/25 підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 у справі №910/13370/25 частковому скасуванню, в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання поруки припиненою та ухвалення в цій частині нового рішення, яким позов задовольнити. Апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 у справі №910/13370/25 задоволенню не підлягає. 
Згідно статті 129 ГПК України судові витрати (судовий збір за подання позову та апеляційної скарги) покладаються на сторін пропорційно задоволених вимог. 
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 у справі №910/13370/25 залишити без задоволення. 
2. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 у справі №910/13370/25 задовольнити частково.
3. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 у справі №910/13370/25 в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання припиненою поруки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.
4. Визнати припиненою поруку ОСОБА_1 перед Акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», яка виникла на підставі Договору поруки № П2 від 25.05.2011, укладеного з метою забезпечення виконання ТОВ «ФОРА ПЛЮС» зобов`язань по Договору № LOF/11/09 про надання овердрафтового кредиту від 25.05.2011.
5. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 у справі №910/13370/25 залишити без змін. 
6. Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (вул. Грушевського, 1-Д, м. Київ, 01001; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) 3 633,60 грн (три тисячі шістсот тридцять три гривні 60 копійок) судового збору за подання апеляційної скарги. 
7. Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду міста Києва. 
8. Матеріали справи №910/13370/25 повернути до Господарського суду міста Києва.
9. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені у статтях 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена 17.06.2026. 

Головуючий суддя С.В. Владимиренко 

Судді І.П. Ходаківська

А.М. Демидова