РІШЕННЯ
Іменем України

18 травня 2026 року 	м. Чернігів	справа № 927/244/26 	

Господарський суд Чернігівської області у складі Шморгуна В. В., розглянувши матеріали справи у порядку спрощеного позовного провадження

За позовом: Заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури,
код ЄДРПОУ 02910114, вул. Шевченка, 1 м. Чернігів, 14000, 
в інтересах держави в особі
позивача: Міністерства юстиції України,
код ЄДРПОУ 00015622, вул. Архітектора Городецького, 13, м. Київ, 01001
до відповідачів: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю “Енера Чернігів”,
код ЄДРПОУ 41823846, пр. Перемоги, буд. 126Б, м. Чернігів, 14013
2. Пенітенціарної академії України,
код ЄДРПОУ 08571788, вул. Гонча, 34, м. Чернігів, 14000
Предмет спору: про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 101 176,61 грн,

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:
не викликались

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України через підсистему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Енера Чернігів” та Пенітенціарної академії України, у якому прокурор просить суд визнати недійсними додаткові угоди №1 від 06.09.2022, №2 від 07.09.2022, №3 від 23.09.2022, №4 від 26.09.2022 про внесення змін та доповнень до Договору про постачання електричної енергії споживачу № 3101518/3ВЦ від 31.08.2022, укладені між Академією Державної пенітенціарної служби (перейменовано на Пенітенціарну академію України) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Енера Чернігів”, а також стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Енера Чернігів” на користь держави в особі Міністерства юстиції України безпідставно отримані кошти в сумі 101 176,61 грн. 

Процесуальні дії у справі.
Ухвалою суду від 23.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду; визнано справу малозначною та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача –  Північний офіс Держаудитслужби (код ЄДРПОУ 40479560, вул. Січових Стрільців, 18, м. Київ, 04053); встановлено сторонам строки для подання заяв по суті.
Ухвала суду від 17.04.2025 доставлена сторонам до їх Електронних кабінетів у підсистемі “Електронний суд” ЄСІКС 23.03.2026 о 17:21, 17:19, 17:17, 17:19, що підтверджується довідками про доставку електронного листа.
27.03.2026 від третьої особи через підсистему “Електронний суд” надійшли письмові пояснення, які просить врахувати при винесенні рішення.
30.03.2026 відповідач-2 через підсистему “Електронний суд” подав до суду відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість.
03.04.2026 від прокуратури через підсистему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив відповідача-2, у якій прокурор вважає твердження відповідача-2 безпідставними та просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
03.04.2026 відповідач-1 через підсистему «Електронний суд» надав відзив на позов, у якому просить суд відмовити у задоволенні позову.
07.04.2026 від прокуратури через підсистему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив відповідача-1, у якій прокурор вважає твердження відповідача-1 безпідставними та просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
07.04.2026 від відповідача-1 через підсистему «Електронний суд» надійшли заперечення №244-2 на відповідь на відзив, у яких відповідач-1 просить відмовити у задоволенні позову.
08.04.2026 від позивача через підсистему «Електронний суд» надійшли пояснення №6157/5891-1-26/11.4, які просить врахувати при винесенні рішення.
Інших заяв та клопотань від сторін до суду не надходило.
Відповідно до ч. 5, 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило.
Згідно з ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Короткий зміст позовних вимог та узагальнені доводи учасників справи.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при укладанні між відповідачами оспорюваних додаткових угод було порушено вимоги п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі”, а саме змінено ціну за одиницю товару у бік збільшення (на +29,91% від ціни, погодженої під час закупівлі) за відсутності відповідного коливання ціни такого товару на ринку, а також з перевищенням 10% ліміту збільшення ціни. 
Враховуючи те, що спірні додаткові угоди укладені з порушенням вимог Закону України “Про публічні закупівлі” прокурор, посилаючись на приписи ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, просить визнати їх недійсними. Оскільки відповідач-2 сплатив кошти за поставлену електричну енергію відповідно до ціни, вказаній у спірних додаткових угодах, тобто за збільшеною ціною, прокурор на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України просить стягнути з відповідача-1 на користь держави в особі Міністерства юстиції України 101 176,61 грн безпідставно сплачених коштів.
Третя особа у письмових поясненнях зазначає про те, що під час проведення ревізії встановлено, що в порушення вимог п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», у редакції чинній на момент проведення процедури закупівлі, Академією здійснено оплату за електричну енергію по ціні більшій ніж передбачено у Договорі про закупівлю електричної енергії, в результаті укладення додаткових угод щодо підвищення ціни електричної енергії без належно підтвердженого коливання ціни, та як наслідок Академією зайво сплачено коштів державного бюджету на суму 101 176,61 грн, чим нанесено збитків Академії на вказану вище суму. За результатами ревізії Академії направлено вимоги щодо усунення встановлених порушень листом від 17.02.2025 №262508-14/561-2025. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 01.05.2025 у справі № 620/2272/25 позов Академії задоволено частково, визнано протиправним та скасовано попередження Управління Північного офісу Держаудитслужби Чернігівській області про неналежне виконання бюджетного законодавства від 17.02.2025 № 26250814/550-2025, та визнано протиправним та скасовано розпорядження Управління Північного офісу Держаудитслужби Чернігівській області про зупинення операцій з бюджетними коштами від 17.02.2025 № 4, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з вказаним рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду Академією подано апеляційну скаргу. Наразі інформація щодо подальшого розгляду апеляційної скарги Академії в Управління відсутня.
Відповідач-2 у відзиві вважає позов необґрунтованим та зазначає про те, що у спірних правовідносинах ціна договору на закупівлю електричної енергії за Договором становить 439 439,75 грн з ПДВ, зміни, які вносилися додатковими угодами не призвели до збільшення суми, визначеної у Договорі про закупівлю за рахунок зменшення кількості товару. Посилання заявника на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 24.01.2024 №922/2321/22 та від 21.11.2025 у справі №920/19/24 не можна брати до уваги, оскільки на момент укладення договору та оспорюваних додаткових угод вони не діяли, а тому не можуть застосовуватися до спірних правовідносин. Позиція відповідача-2 повністю узгоджується з окремою думкою до зазначених постанов. Наразі Акт ревізії Управління Північного офісу Держаудитслужби в Чернігівській області від 23.01.2025 №262508-30/1 є предметом оскарження в суді, тому не є належним доказом у даній справі.
Прокуратура у відповіді на відзив відповідача-2 зазначила, що Велика Палата Верховного Суду у постановах від 24.01.2024 №922/2321/22 та від 21.11.2025 у справі №920/19/24 зробила однозначний правовий висновок щодо застосування п.2 ч.5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі». Факт збільшення ціни товару на ринку не обов?язково має наслідком підвищення ціни на аналогічний товар, що є предметом вже укладеного та діючого договору. Надані постачальником документи, які стали підставою для укладення спірних додаткових угод, не містять відомостей щодо динаміки ціни на електричну енергію, пропорційності її зростання, а також аналізу ціни електричної енергії на конкретну дату у порівнянні з попередніми періодами чи будь-які дані, які б підтверджували коливання ціни електричної енергії на ринку, тобто не містять належного обґрунтування зміни істотних умов договору. За твердженням прокуратури постанова Верховного Суду не є нормативно-правовим актом, а відтак до неї не застосовується правило «дії закону у часі», на яке посилається відповідач-2; окрема думка судді містить незгоду з прийнятим рішенням або висновками, однак не є обов?язковою для суду.
У відзиві на позов відповідач-1 проти позову заперечує та просить відмовити у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне:
- підстави для здійснення самостійного представництва інтересів держави в суді у цій справі відсутні, оскільки прокурор звернувся в інтересах особи, яка не має статусу позивача у справах щодо оскарження процедури закупівлі;
- жодна з наведених угод не містить в собі вимог щодо збільшення ціни товару понад десять відсотків, отже відповідна вимога ч.2 ст.41 Закону України “Про публічні закупівлі” сторонами дотримана; при укладенні спірних додаткових угод до договору було дотримано вимоги ч.5 ст. 41 Закону, оскільки зазначену ціну збільшено в межах коливань ціни зазначеного товару на ринку; зміна умов договору та підписання додаткових угод відбувалася за згодою обох сторін;
- на момент укладення договору та спірних додаткових угод до нього, а також виконання сторонами умов договору, постанови Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 та від 21.11.2025 у справі №920/19/24 не діяли, тому не можуть застосовуватися до спірних правовідносин між сторонами; позиція відповідача-1 повністю узгоджується з окремими думками до зазначених постанов;
- договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 ЦК України. У справі, що розглядається, позовні вимоги полягають в недійсності додаткових угод до договору, але їх недійсність не означає відсутність між сторонами договірних відносин, адже відносини між ними врегульовані договором, тобто зобов`язання є договірними.
Прокуратура у відповіді на відзив відповідача-1 заперечила проти доводів відповідача-1, викладених у відзиві та вважає, що він належним чином обґрунтував представництво інтересів держави в суді та те, що спірні додаткові угоди укладені за відсутності відповідного коливання ціни такого товару на ринку та з перевищенням 10% ліміту збільшення ціни, що є підставою для визнання їх недійсними та, як наслідок, стягнення безпідставно набутих коштів.
Відповідач-1 у наданих запереченнях на відповідь на відзив №244-2 повторно наголошує на відсутності підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави та вважає, що оскаржувані додаткові угоди були укладені правомірно. 
Позивач у письмових поясненнях вважає хибними аргументи прокуратури про бездіяльність про бездіяльність Мін?юсту та не здійснення належного представництва інтересів держави у спірних правовідносинах, оскільки у цих правовідносинах Мін?юст є неналежним позивачем, а тому не має права вимоги. Наголошує на тому, що Акт №262508-30/1 від 23.01.2025 ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності відповідача-2 є предметом оскарження в суді у справі №620/2272/25. За доводами позивача, неналежне обгрунтування прокурором необхідності захисту інтересів держави та в чому полягає порушення таких інтересів свідчить про відсутність у прокурора підстав для представництва інтересів держави, а отже і права на звернення до суду, що є перешкодою для розгляду справи в суді.

Обставини, які є предметом доказування у справі. Докази, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.
20.07.2022 Академією Державної пенітенціарної служби на електронному майданчику в системі публічних закупівель “Prozorro” оприлюднено оголошення про проведення процедури відкритих торгів щодо закупівлі електричної енергії, зокрема, за лотом № 5 Електрична енергія (ТВВ «Кам`янська філія Академії ДПтС»), у кількості 125 000 кВт*год, очікуваною вартістю 481 250,00 грн (ідентифікатор: UA-2022-07-20-008346-а). 
Переможцем відкритих торгів визнано ТОВ «Енера Чернігів» з пропозицією за результатами аукціону з урахуванням пониження ціни предмета закупівлі до 439 439,75 грн з ПДВ (3,515518 грн з ПДВ за одиницю товару).
31.08.2022 між Академією державної пенітенціарної служби (споживач) та ТОВ “Енера Чернігів” (постачальник) укладено Договір № 3101518/3ВЦ про постачання електричної енергії споживачу (далі – Договір), відповідно до п. 1.2. якого умови договору розроблені відповідно до Закону України “Про ринок електричної енергії” та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312 та Закону України “Про публічні закупівлі”.
Згідно з п. 2.1. Договору постачальник зобов`язується поставити споживачу у терміни та на умовах, визначених договором, електричну енергію, код ДК 021:2015-09310000-5 Електрична енергія (ТВВ «Кам`янська філія Академії ДПтС») в обсягах і порядку, передбачених договором, для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач сплачує постачальнику за використану електричну енергію у розмірі, строки, порядку та на умовах, передбачених договором. 
Відповідно до п. 3.3. Договору місце постачання електричної енергії – межа балансової належності між оператором системи розподілу та споживачем. Точка розподілу електричної енергії знаходиться за адресою: 51900, Дніпропетровська область, м. Кам?янське, вул. Колеусівська, 39.
Відповідно до пунктів 5.1., 5.2. Договору загальна ціна договору з ПДВ становить 439 439,75 грн. 
Кількість товару та ціна за одиницю товару – за 1 кВт/год електричної енергії визначається у додатку 2 до договору.
Згідно із заявою-приєднанням до умов Договору про постачання електричної енергії споживачу (додаток 1 до Договору), підписаною сторонами та скріпленою їх печатками, початок постачання з 06.09.2022. 
Додатком 2 “Специфікація” до Договору визначено, що кількість товару – 125 000 кВт/год, ціна за одиницю товару – 3,515518 грн з ПДВ. 
Відповідно до пунктів 5.3., 5.4. Договору ціна товару включає в себе вартість послуг оператора системи передачі щодо надання послуг з передачі електричної енергії, які необхідні для виконання договору. Ціна товару не включає вартість послуг з розподілу електричної енергії. Вказані послуги оплачуються споживачем окремо. 
Пунктом 5.5. Договору передбачено, що ціна за одиницю товару та загальна ціна договору може змінюватися з дотриманням сторонами норм, передбачених статтею 41 Закону України “Про публічні закупівлі”. Зміну ціни за одиницю товару та загальної ціни договору сторони оформлюють шляхом підписання додаткової угоди до договору, яка набуває чинності з дати її підписання, якщо інше не передбачено додатковою угодою, та є невід`ємною частиною договору. 
У п. 5.6. Договору сторони погодили, що ціна за одиницю товару може збільшуватися до 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі. У цьому випадку зміна ціни за одиницю товару здійснюється у такому випадку: зміна ціни за одиницю товару допускається за умови надання постачальником документального підтвердження факту коливання ціни такого товару на ринку, а саме у торговій зоні “ОЕС України”; документальним підтвердженням факту коливання ціни товару на ринку може бути інформаційна довідка, висновок та інший документ Торгово-промислової палати України чи її територіального відділення або скріншот зі сторінки офіційного сайту Національної комісії регулювання електроенергетики та комунальних послуг України або скріншот з веб-сайту ДП “Оператор ринку” (https://www.oree.com.ua).
Під коливанням ціни за одиницю товару на ринку слід розуміти будь-яку зміну ціни за одиницю товару у наданих документах, порівняно із ціною за одиницю товару, визначеною у додатку 2 до договору. За такої умови ціна за одиницю товару збільшується пропорційно збільшенню середнього показника ціни у наданих документах відносно ціни за одиницю товару, визначеної у додатку 2 до договору, але не більше ніж на 10%.
Розрахунковим періодом за Договором, згідно з п. 5.11., є календарний місяць.
Відповідно до п. 6.1. Договору споживач має право отримувати електричну енергію на умовах, зазначених у договорі.
Договір вважається укладеним та дійсним з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками (у разі їх наявності) і діє до 31.12.2022, а в частині проведення розрахунків – до їх повного здійснення (п. 13.1. Договору).
Таким чином, ТОВ “Енера Чернігів”, підписавши Договір № 3101518/3ВЦ від 31.08.2022, засвідчило можливість та згоду виконати домовленість, тобто взяло на себе зобов`язання поставити споживачу електричну енергію обсягом 125 000 кВт/год, загальною вартістю 439 439,75 грн з ПДВ, за ціною 3,515518 грн з ПДВ за 1 кВт/год. 
За ініціативи ТОВ “Енера Чернігів” в подальшому було укладено ряд додаткових угод, якими змінено істотні умови Договору № 3101518/3ВЦ від 31.08.2022, шляхом збільшення ціни за одиницю товару, а саме:
- Додаткову угоду № 1 від 06.09.2022, за умовами якої з 06.09.2022 збільшено ціну за 1 кВт/год до 3,825282 грн з ПДВ (+9,99 %);
- Додаткову угоду № 2 від 07.09.2022, за умовами якої з 06.09.2022 збільшено ціну 1 кВт/год до 4,0510584 грн з ПДВ (+6,62 %);
- Додаткову угоду № 3 від 23.09.2022, за умовами якої з 23.09.2022 збільшено ціну 1 кВт/год до 4,2350544 грн з ПДВ (+5,06 %);
- Додаткову угоду № 4 від 26.09.2022, за умовами якої з 26.09.2022 збільшено ціну 1 кВт/год до 4,5670368 грн з ПДВ (+8,69 %).
Експертним висновком Харківської торгово-промислової палати №521/22 від 17.08.2022 установлено, що середньозважена ціна електроенергії на РДН в ОЕС України за 1 мВт/год за липень 2022 року становила 2640,45грн (без ПДВ); за 1 декаду серпня 2022 року – 2949,10 грн; тенденція росту цін +11,69%. 
06.09.2022 між ТОВ “Енера Чернігів” та Академією державної пенітенціарної служби укладено додаткову угоду №1 про внесення змін та доповнень до Договору про постачання електричної енергії споживачу №3101518/3ВЦ від 31.08.2022, що поширює свою дію на відносини сторін з 06.09.2022, за умовами якої, відповідно до п. 2 частини 5 статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі” сторони домовились збільшити ціну на 1 кВт/год на 9,99% і викласти в новій редакції Додаток №2 “Специфікація” до Договору про постачання електричної енергії споживачу №3101518/3ВЦ від 31.08.2022, зокрема ціна за 1 кВт/год становить 3,825282 грн з ПДВ, та п. 5.1. Договору: загальна ціна цього Договору з ПДВ становить 439 439,75 грн. 
Експертним висновком Харківської торгово-промислової палати №570-1/22 від 01.09.2022 установлено, що середньозважена ціна електроенергії на РДН в ОЕС України за 1 мВт/год за 1 декаду серпня 2022 року становила 2949,10грн (без ПДВ); за 3 декаду серпня 2022 року – 3144,19 грн; тенденція росту цін +6,62%. 
07.09.2022 між ТОВ “Енера Чернігів” та Академією державної пенітенціарної служби укладено додаткову угоду №2 про внесення змін та доповнень до Договору про постачання електричної енергії споживачу №3101518/3ВЦ від 31.08.2022, що поширює свою дію на відносини сторін з 06.09.2022, за умовами якої, відповідно до п. 2 частини 5 статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі” сторони домовились збільшити ціну на 1 кВт/год на 6,62% і викласти в новій редакції Додаток №2 “Специфікація” до Договору про постачання електричної енергії споживачу №3101518/3ВЦ від 31.08.2022, зокрема ціна за 1 кВт/год становить 4,0510584 грн з ПДВ, та п. 5.1. Договору: загальна ціна цього Договору з ПДВ становить 439 439,75 грн. 
Експертним висновком Харківської торгово-промислової палати №642/22 від 13.09.2022 установлено, що середньозважена ціна електроенергії на РДН в ОЕС України за 1 мВт/год за 3 декаду серпня 2022 року становила 3144,19 грн (без ПДВ); за 1 декаду вересня 2022 року – 3303,39 грн; тенденція росту цін +5,06%. 
23.09.2022 між ТОВ “Енера Чернігів” та Академією державної пенітенціарної служби укладено додаткову угоду №3 про внесення змін та доповнень до Договору про постачання електричної енергії споживачу №3101518/3ВЦ від 31.08.2022, що поширює свою дію на відносини сторін з 23.09.2022, за умовами якої, відповідно до п. 2 частини 5 статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі” сторони домовились збільшити ціну на 1 кВт/год на 5,06% і викласти в новій редакції Додаток №2 “Специфікація” до Договору про постачання електричної енергії споживачу №3101518/3ВЦ від 31.08.2022, зокрема ціна за 1 кВт/год становить 4,2350544 грн з ПДВ, та п. 5.1. Договору: загальна ціна цього Договору з ПДВ становить 439 439,75 грн. 
Експертним висновком Харківської торгово-промислової палати №680/22 від 21.09.2022 установлено, що середньозважена ціна електроенергії на РДН в ОЕС України за 1 мВт/год за 1 декаду вересня становила 2022 року – 3303,39 грн; за 2 декаду вересня 2022 року 3590,50 грн (без ПДВ); тенденція росту цін +8,69%. 
26.09.2022 між ТОВ “Енера Чернігів” та Академією державної пенітенціарної служби укладено додаткову угоду №4 про внесення змін та доповнень до Договору про постачання електричної енергії споживачу №3101518/3ВЦ від 31.08.2022, що поширює свою дію на відносини сторін з 26.09.2022, за умовами якої, відповідно до п. 2 частини 5 статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі” сторони домовились збільшити ціну на 1 кВт/год на 8,69% і викласти в новій редакції Додаток №2 “Специфікація” до Договору про постачання електричної енергії споживачу №3101518/3ВЦ від 31.08.2022, зокрема ціна за 1 кВт/год становить 4,5670368 грн з ПДВ, та п. 5.1. Договору: загальна ціна цього Договору з ПДВ становить 439 439,75 грн. 
Відтак, протягом першого розрахункового періоду (вересень 2022 року), вартість 1 кВт/год електричної енергії за Договором № 3101518/3ВЦ від 31.08.2022 зросла до 4,5670368 грн з ПДВ, або на +29,91%, з одночасним зменшенням обсягів її постачання. 
На виконання умов Договору № 3101518/3ВЦ від 31.08.2022 з урахуванням змін, внесених зазначеними вище Додатковими угодами, ТОВ “Енера Чернігів” надано Академії наступні акти прийняття-передавання товарної продукції – активної електричної енергії: 
- Акт № 3133655/99759/1 від 14.10.2022, згідно якого ТОВ “Енера Чернігів” у вересні 2022 року поставлено Академії електричну енергію в обсязі 14 980 кВт*год, вартістю 68 414,21 грн, яку оплачено споживачем у повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням № 2156 від 14.10.2022;
- Акт № 3133655/116533/1 від 09.11.2022, згідно якого ТОВ “Енера Чернігів” у жовтні 2022 року поставлено Академії електричну енергію в обсязі 39 830 кВт*год, вартістю 181 905,07 грн, яку оплачено споживачем у повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням № 2475 від 09.11.2022;
- Акт № 3133655/134401/1 від 12.12.2022, згідно якого ТОВ “Енера Чернігів” у листопаді 2022 року поставлено Академії електричну енергію в обсязі 33 118 кВт*год, вартістю 151 251,12 грн, яку оплачено споживачем у повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням № 2952 від 13.12.2022;
- Акт № 3133762 від 26.12.2022, згідно якого ТОВ “Енера Чернігів” у грудні 2022 року поставлено Академії електричну енергію в обсязі 8292 кВт*год, вартістю 37 869,35 грн, яку оплачено споживачем у повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням № 3247 від 26.12.2022.
Таким чином, упродовж вересня-грудня 2022 року на виконання умов Договору № 3101518/3ВЦ від 31.08.2022 сторонами підписано акти прийняття-передавання товарної продукції - активної електричної енергії загальним обсягом 96 220 кВт*год, за яку Академією перераховано ТОВ “Енера Чернігів” бюджетні кошти у сумі 439 439,75 грн за цінами, встановленими з урахуванням умов оскаржуваних додаткових угод.
Відповідно до розділу І Статуту Пенітенціарної академії України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №3548/5 від 06.10.2023, Академія Державної пенітенціарної служби перейменована на Пенітенціарну академію України. Перейменування академії не передбачає зміну організаційно-правової форми.
Прокурор в позовній заяві вказує, що споживач відповідно до ціни електричної енергії, зазначеної у Договорі, повинен був сплатити за поставлену електроенергію у вересні-грудні 2022 року кошти у розмірі 338 263,14 грн, натомість сплатив 439 439,75 грн, а отже розмір надмірно сплачених коштів становить 101 176,61 грн, які прокурор просить стягнути з відповідача-1 на користь держави в особі Міністерства юстиції України.
За доводами прокурора, факт укладення спірних додаткових угод з порушенням вимог Закону України “Про публічні закупівлі”, у тому числі, встановлено Управлінням Північного офісу Держаудитслужби в Чернігівській області за результатами ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Пенітенціарної академії України за період із 01.01.2022 по 30.09.2024 (Акт ревізії від 23.01.2025 № 262508-30/1, а.с. 78-81). За висновками органу державного фінансового контролю, Академією безпідставно укладено додаткові угоди до Договору № 3101518/3ВЦ від 31.08.2022, відповідно до яких зменшено обсяг постачання електричної енергії з 125 000 кВт*год до 96 220 кВт*год та збільшено ціну за 1 кВт*год електроенергії з 3,515518 грн до 4,5670368 грн з урахуванням ПДВ або на 29,91 % від первісної ціни, чим порушено вимоги п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі”.

Оцінка суду.
Щодо представництва Чернігівською окружною прокуратурою інтересів держави суд зазначає наступне.
Статтею 1 Закону України “Про прокуратуру” встановлено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави. 
Відповідно до частин 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі “Ф.В. проти Франції” (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).
Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі “Менчинська проти Російської Федерації” (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): 
“Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави”. 
При цьому ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, Суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. 
У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) “Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону” щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.
Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.
Відтак прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України). 
Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України “Про прокуратуру”.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття “інтерес держави”.
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття “інтереси держави” висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). 
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
З урахуванням того, що “інтереси держави” є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття “інтереси держави” має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”.
Таким чином, “інтереси держави” охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація “інтересів держави”, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).
Відповідно до ч. 3 статті 23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. 
У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. 
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. 
Згідно з частинами 4, 7 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. 
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. 
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. 
Частина четверта статті 23 Закону України “Про прокуратуру” передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва. 
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.
У даній справі прокурор звертається до господарського суду в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України. 
Відповідно до відомостей із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Пенітенціарна академія України заснована на державній формі власності і належить до сфери управління Міністерства юстиції України. 
Згідно зі Статутом Пенітенціарної академії України, заснованої на державній формі власності, підпорядкованої Міністерству юстиції України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 06.10.2023 № 3548/5 (далі – Статут), Пенітенціарна академія України – заклад вищої освіти із специфічними умовами навчання, який віднесено до сфери управління центрального органу виконавчої влади – Міністерства юстиції України. 
Засновником Академії є держава. Міністерство юстиції України, як уповноважений орган відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 18.05.2016 № 343 є органом, до сфери управління якого віднесено Академію. Засновник є суб`єктом управління об`єктами державної власності, що належать Академії (п. 3.1. Статуту).
Відповідно до п. 3.2. Статуту засновник забезпечує фінансування Академії за рахунок коштів Державного бюджету та за рахунок інших джерел, не заборонених законодавством, з дотриманням принципів цільового та ефективного використання коштів, публічності та прозорості у прийнятті рішень, бере участь у визначенні нормативів матеріально-технічного і фінансового забезпечення. 
Згідно із пп. 6 п. 3.4. Статуту, засновник здійснює контроль за фінансово- господарською діяльністю Академії. 
Засновник, як суб`єкт управління об`єктами державної власності, що належать Академії на праві оперативного управління, має такі права та обов`язки, зокрема проводити моніторинг фінансової діяльності Академії та вживає заходи щодо поліпшення її роботи (пп. 6 п. 3.4. Статуту). 
Відповідно до кошторису Академії на 2022 рік видатки на оплату електричної енергії за загальним фондом Державного бюджету України затверджено за відомчою класифікацією “360 Міністерство юстиції України”. 
Таким чином, Міністерство юстиції України як орган, до сфери управління якого віднесено Академію, є головним розпорядником бюджетних коштів спрямованих для забезпечення діяльності закладу, який, розпорядившись вказаними коштами, здійснив оплату за електричну енергію на підставі спірних додаткових угод. 
У категорії спорів щодо визнання недійсними договорів, укладених у межах публічних закупівель, пред`явлення прокурором позову в інтересах осіб, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, має ґрунтуватися на визначенні того, яка саме особа є суб`єктом, що має безпосередній інтерес у захисті державних фінансових ресурсів та в належному виконанні договірних зобов`язань відповідно до положень Закону України “Про публічні закупівлі” (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.03.2025 у справі № 924/524/24).
Закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатись з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них (постанова Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 927/491/19, постанови Касаційного господарського суду складі Верховного Суду від 19.08.2020 у справі № 923/449/18, від 25.02.2021 у справі № 912/9/20, від 25.06.2024 у справі № 918/760/23, від 01.10.2024 у справі№ 918/778/23, від 20.02.2025 у справі № 910/16372/21).
Для захисту інтересів держави нераціонально та неефективно витрачені бюджетні кошти слід повертати (стягувати) саме на користь держави в особі уповноваженого органу як головного розпорядника бюджетних коштів, тобто на користь державного бюджету (постанова Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду постанові від 15.03.2024 у справі № 904/192/22). 
Тобто у спорі за позовом прокурора про визнання недійсним договору про закупівлю та застосування наслідків недійсності правочину головний розпорядник бюджетних коштів, визначений прокурором як позивач, на користь якого прокурор просить стягнути кошти є належним позивачем у справі, який уособлює державу, за захистом інтересів якої прокурор звернувся із цим позовом до суду.
У постанові від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що позов, який пред`являється особою, що не була учасником правочину, про визнання правочину недійсним, повинен бути пред`явлений до всіх учасників такого правочину.
Таким чином, у розумінні положень ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, орган державної влади до компетенції якого віднесено відповідні повноваження щодо захисту порушених інтересів держави у спірних правовідносинах є Міністерство юстиції України, оскільки останнє є органом до сфери управління якого віднесено Академію та головним розпорядником бюджетних коштів за рахунок яких здійснено оплату за спірними додатковими угодами, а отже уособлює державу, за захистом інтересів якої прокурор звертається із цим позовом до суду.
Листом від 03.11.2025 № 55-77-8275вих-25 прокурор звертався до Міністерства юстиції України з повідомлення про те, що оспорювані додаткові угоди були укладені з порушенням Закону України “Про публічні закупівлі” та проінформував про необхідність усунення виявлених порушень. 
Міністерство не вжило заходів щодо усунення виявлених порушень, листом від 25.11.2025 № 170025/198521-7-25/16.3.1 повідомило прокуратуру, що після отримання акта ревізії від 23.01.2025 № 262508-30/1 Академія 21.02.2025 звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Північного офісу Держаудитслужби в Чернігівській області про визнання протиправними та скасування вимоги органу державного фінансового контролю щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства від 17.02.2025 № 262508-14/561-2025. Станом на даний час адміністративна справа перебуває на розгляді Шостого апеляційного адміністративного суду та остаточне рішення у справі не прийнято. За результатами прийнятого рішення у вказаній адміністративній справі Академією будуть вжиті заходи до виконання рішення суду (справа № 620/2272/25). 
Разом з тим, відповідно до відомостей із веб-порталу “Судова влада України” предметом розгляду справи № 620/2272/25 є оскарження Академією заходів реагування органу державного фінансового контролю (вимога про усунення порушень), у яких серед іншого вказано на необхідність відшкодування коштів зайво витрачених на закупівлю електричної енергії через необґрунтоване збільшення ціни постачальником – TOB “Енера Чернігів”, а тому вирішення вказаної справи, незалежно від результатів її розгляду, не забезпечить реального поновлення інтересів держави та не усуне виявлених порушень вимог законодавства про публічні закупівлі під час укладення оскаржуваних додаткових угод.
Сам факт перебування зазначеної справи на розгляді суду лише підтверджує бездіяльність уповноваженого органу, який, будучи обізнаним про наявність очевидних порушень вимог законодавства про публічні закупівлі під час укладення спірних додаткових угод та про безспірне порушення прав позивача, самостійно не здійснює захист порушених інтересів. Внаслідок вказаної бездіяльності Міністерство фактично самоусунулося від виконання покладених на нього повноважень щодо захисту порушених інтересів держави та повернення безпідставно сплачених бюджетних коштів. 
Наслідком такого самоусунення суб`єкта владних повноважень, з огляду на встановлені очевидні порушення вимог законодавства, є настання обставин передбачених ч. 3 ст. 23 Закону “Про прокуратуру”, які є безумовним приводом для здійснення прокуратурою представництва в суді законних інтересів держави, захист яких не здійснює уповноважений орган до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
Відповідно до інформації, розміщеної на веб-порталі “Судова влада України”, судовий спір за участю Міністерства юстиції України з вимогами до відповідачів відсутній, що свідчить про не здійснення захисту законних інтересів уповноваженим державним органом.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26.02.2019 у справі № 905/803/18.
Факт не звернення до суду суб`єктів владних повноважень з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що вказані органи неналежно виконують свої повноваження (постанова Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18). 
Викладене призводить до порушення інтересів держави у бюджетній сфері та у сфері публічних закупівель і, відповідно до положень ст. 131-1 Конституції України, покладає на органи прокуратури обов`язок здійснювати представництво інтересів держави в суді, шляхом пред`явлення даного позову. 
Таким чином, підставою реалізації прокурором представницьких функцій стала усвідомлена пасивна поведінка Міністерства юстиції України щодо захисту інтересів держави, яке є головним розпорядником бюджетних коштів, за рахунок яких здійснювалася закупівля електричної енергії за договором, та зобов`язане контролювати ефективне і раціональне використовувати бюджетних коштів, в тому числі реагувати на порушення вимог законодавства, що впливають на інтереси держави.
У порядку частини 4 статті 23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор, попередньо, до звернення до суду, повідомив позивача про намір подати позов в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України до ТОВ “Енера Чернігів” та Пенітенціарної академії України про визнання недійсними додаткових угод та стягнення безпідставно отриманих коштів (лист від 25.02.2026 №55-72-1648ВИХ-26, а.с. 91-93).
Враховуючи вищевикладене, уповноваженим органом у спірних правовідносинах є Міністерство юстиції України, яке будучи обізнаним з фактом порушення законодавства в сфері публічних закупівель будь-яких заходів з метою реагування на порушення інтересів держави, самостійно не захистило інтереси держави у суді. 
Відтак, в даному випадку прокурор правильно визначив у позові Міністерство юстиції України як орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
При цьому суд зазначає, що при вирішенні питання про необхідність звернення до суду з позовом компетентний орган може діяти в умовах конфлікту інтересів – коли порушення інтересів держави, про яке стверджує прокурор, може бути пов`язане з раніше вчиненими протиправними діями цього органу чи бездіяльністю. Для врахування цих обставин стаття 55 ГПК передбачає такі правила:
- якщо особа, яка має процесуальну дієздатність і в інтересах якої подана заява, не підтримує заявлених позовних вимог, суд залишає заяву без розгляду, крім позову прокурора в інтересах держави;
- відмова компетентного органу від поданого прокурором в інтересах держави позову (заяви), подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє прокурора права підтримувати позов (заяву) і вимагати розгляду справи по суті.
У перелічених у цій статті випадках йдеться про активні дії компетентного органу, який як учасник процесу та сторона спору (позивач) не підтримує позовних вимог або подає заяву про залишення позову без розгляду чи про відмову від позову. Якщо ж позов подано прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, і такий орган не здійснює процесуальних дій як позивач, його представник не з`являється у судові засідання, а суд уже після відкриття провадження у справі встановлює, що прокурор не підтвердив підстави для представництва, то, як і зазначено у пункті 54 цієї постанови, позовну заяву прокурора необхідно вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України (залишення позову без розгляду).
З урахуванням викладеного суд зазначає, що суд не повинен залишати позов прокурора без розгляду у випадках, встановлених ч. 4. 5 ст. 55 ГПК, але це не нівелює обов`язку прокурора попередньо до звернення до суду дотримуватися вимог ст. 23 Закону “Про прокуратуру” щодо повідомлення відповідного органу, яке повинно передувати зверненню до суду.
Як зазначено вище, прокурор з дотриманням вимог частини 4 статті 23 Закону України “Про прокуратуру”, листом від 25.02.2026 №55-72-1648ВИХ-26 повідомив позивача про звернення до суду з цим позовом.
З огляду на викладене суд зазначає, що прокурор навів достатні підстави для звернення з позовом до суду в інтересах держави та правильно визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
При цьому суд враховує, що можливість використання відповідачем-1 безпідставно набутого майна, яким виступають у даному випадку грошові кошти, становить суспільний інтерес, а їх неповернення не може відповідати суспільному інтересу та порушує інтереси держави, як гаранта дотримання принципу верховенства права у країні. Разом з тим, потенційно факт перерахування на рахунок відповідача-1 зайвих бюджетних коштів порушує вимоги чинного законодавства, принципи максимальної економії та ефективності, а тому призводить до протиправного витрачання публічних коштів, унеможливлює раціональне та ефективне їх використання. Зазначене підриває фінансово-економічні основи держави та не сприяє забезпеченню виконання нею основних функцій та завдань. Таким чином, у зазначеному випадку наявний як державний, так і суспільний інтерес.
З огляду на вищевикладене, заперечення позивача та відповідача-1 щодо представництва прокурором інтересів держави в особі Міністерства юстиції України не знайшли свого підтвердження та судом не приймаються.
Щодо визнання недійсними додаткових угод.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Частина 1 ст. 638 ЦК України встановлює, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із частиною першою статті 628, статтею 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частин першої-третьої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно із частинами першою, другою статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.
Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Згідно із частинами третьою, четвертою статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Правові та економічні засади закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначає Закон України "Про публічні закупівлі".
Метою вказаного закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
У ст. 1 Закону України "Про публічні закупівлі" зазначено, що договір про закупівлю - це господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.
Відповідно до частини першої статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі” договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Відповідно до частини четвертої статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі” умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
Виключні випадки зміни істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань наведені у ч. 5 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі”.
Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі” істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.
Із системного тлумачення наведених норм ЦК України та Закону України “Про публічні закупівлі” вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.
Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, в порядку статті 652 ЦК України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі”, проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.
В іншому випадку не досягається мета Закону України “Про публічні закупівлі”, яка полягає в забезпеченні ефективного та прозорого здійснення закупівель, створенні конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №922/2321/22.
Інший підхід до розуміння положень пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону, який передбачає щоразу з кожним внесення змін можливість збільшення ціни договору до 10 %, тобто можливість необмеженого збільшення ціни (понад 10 % ціни договору закупівлі) при незмінному загальному розмірі суми закупівлі, може призвести до нівелювання мети законодавчого регулювання процедур закупівлі, адже відкриває шлях до маніпулювання учасниками загальною вартістю пропозицій, внаслідок чого відкривається можливість під час процедури усунути конкурентів, запропонувавши найнижчу ціну, та після укладення договору підвищити ціну до рівня економічно обґрунтованої.
Укладення додаткових угод до договору про закупівлю щодо зміни ціни на товар із урахуванням подібного підходу спотворюватиме результати торгів та зводитиме нанівець економію, яку було отримано під час підписання договору, та, як наслідок, робитиме результат закупівлі невизначеним й зумовлюватиме неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та статтею 5 Закону.
Окрім того, збільшення ціни може призвести до того, що кількість товарів настільки зменшиться, що виконання договору закупівлі в такому обсязі не відповідатиме господарській меті укладення замовником договору закупівлі.
До того ж застосування підходу, який передбачає можливість збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10 % пропорційно збільшенню ціни товару на ринку, у разі коливання ціни цього товару, спотворюватиме принцип добросовісної конкуренції серед учасників.
З урахуванням наведеного вище аналізу нормативного припису пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону, беручи до уваги усталену та послідовну судову практику, суд вважає, що зміна тлумачення зазначеної норми та запровадження протилежного підходу щодо можливості неодноразового збільшення ціни товару на 10 % при кожному внесенні змін до договору про закупівлю більше нагадує власне зміну цієї норми та, як наслідок, порушуватиме принцип правової визначеності.
Таку ж позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі №920/19/24, в якій проаналізовано застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII як у редакції Закону № 114-ІХ, так і у редакції Закону № 1530-ІХ, що є дотичним до спірних правовідносинах.
Крім того, у вказаній вище постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що зміна умов договору про закупівлю щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % не допускається, зокрема, у випадку закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії. Внесені зміни Законом № 1530-ІХ до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону не стосуються встановленої первісною редакцією цього Закону заборони збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 %, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону, повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару.
До того ж визначене законодавцем відсоткове значення обмеження суми є граничним (пороговим) і відповідний ліміт зміни ціни слід враховувати при кожному внесенні змін до договору про закупівлю, а не застосовувати щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Іншими словами, це означає, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору (у разі коливання ціни товару на ринку) не може перевищувати нормативно закріпленого 10 % значення для зміни ціни, визначеної в договорі про закупівлю.
Відповідно до статті 13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” та статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.
Згідно з пунктом 6 частини 2 статті 36 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” Верховний Суд забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Як встановлено судом, Договір № 3101518/3ВЦ про постачання електричної енергії споживачу було укладено 31.08.2022, відповідно до якого ціна електроенергії становила 3,515518 грн з ПДВ за 1 кВт/год; обсяг електричної енергії – 125 000 кВт/год; загальна ціна Договору – 439 439,75 грн з ПДВ.
Додатковою угодою № 1 від 06.09.2022 сторони обумовили ціну 1 кВт/год на рівні 3,825282 грн з ПДВ, з застереженням, що дана угода набуває чинності з 06.09.2022.
Додатковою угодою № 2 від 07.09.2022 сторони обумовили ціну 1 кВт/год на рівні 4,0510584 грн з ПДВ, з застереженням, що дана угода набуває чинності з 06.09.2022.
Додатковою угодою № 3 від 23.09.2022 сторони обумовили ціну 1 кВт/год на рівні 4,2350544 грн, з застереженням, що дана угода набуває чинності з 23.09.2022.
Додатковою угодою № 4 від 26.09.2022 сторони обумовили ціну 1 кВт/год на рівні 4,5670368 грн з ПДВ, з застереженням, що дана угода набуває чинності з 26.09.2022.
Вищезазначеними додатковими угодами №1, 2, 3, 4 (всі підписані в одному місяці) чотири рази вже через 6 днів після підписання сторонами договору було змінено істотні умови Договору, зокрема, за підсумком збільшено ціну за одиницю товару з 3,515518 грн до 4,5670368 грн за 1кВт/год. Фактично ціна за 1кВт/год (одиницю товару) збільшилася на 29,91 % від первісної ціни.
Необхідність укладення оспорюваних додаткових угод №№ 1, 2, 3, 4 до Договору обґрунтовано відповідачем-1 коливанням ціни електричної енергії на ринку, на підтвердження якого (коливання) ним надано експертні висновки Харківської торгово-промислової палати. Тобто оспорювані додаткові угоди були укладені на підставі п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі”.
Законом України “Про публічні закупівлі” не передбачено ані переліку органів, які уповноважені надавати інформацію щодо коливання ціни на товар на ринку, ані форму/вигляд інформації щодо такого коливання. Внесення змін до договору про закупівлю можливе лише у випадку коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим.
Зокрема, у документі, який видає компетентний орган, має бути зазначена чинна ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціна на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто, наявність коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін, зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників такого коливання, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених в ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо.
Однак постачальнику треба не лише довести підвищення ціни на певний товар на певному ринку за допомогою доказів, але й обґрунтувати для замовника самі пропозиції про підвищення ціни, визначеної у договорі. Постачальник повинен обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по запропонованій замовнику на тендері ціні, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним. Постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції) (Постанова ОП КГС ВС у справі №927/491/19 від 18.06.2021).
Під коливанням ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни природного газу на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період після укладання договорів і до внесення відповідних змін до нього.
Коливання ціни на ринку повинно розцінюватися саме після підписання договору, оскільки ч. 5 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі” урегульовано саме зміну істотних умов у разі виникнення такого явища, як коливання ціни на ринку.
Виходячи із викладеного, внесення змін до договору є правомірним лише у випадку документального підтвердження коливання ціни на товар у період з моменту укладення договору до моменту укладення додаткової угоди (або отримання пропозиції про її укладення).
Так, з наданих експертних висновків Харківської торгово-промислової палати вбачається, що у них зазначені середньозважені ціни на РДН в ОЕС України за певні несистематизовані періоди.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 67 Закону України “Про ринок електричної енергії” в Україні функціонує єдиний ринок “на добу наперед” (РДН) та внутрішньодобовий ринок (ВДР). Купівля-продаж електричної енергії на ринку “на добу наперед” та внутрішньодобовому ринку здійснюється за правилами ринку “на добу наперед” та внутрішньодобового ринку. 
Особливості проведення торгів, оприлюднення результатів, розрахунків та вказаних ринків визначаються Правилами ринку “на добу наперед” та внутрішньодобового ринку, затвердженими постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 308, відповідно до яких: 
- розрахунковий період – мінімальний відрізок часу, щодо якого визначаються ціна та обсяги купівлі-продажу електричної енергії на РДН/ВДР (60 хвилин);
- торги на РДН – процес визначення обсягів та ціни на електричну енергію для розрахункових періодів доби постачання відповідно до цих Правил та одномоментний процес купівлі та продажу електричної енергії на РДН;
- торги на ВДР – процес визначення обсягів та цін на електричну енергію для розрахункових періодів доби постачання після завершення торгів на РДН та впродовж доби постачання відповідно до цих Правил та одномоментний процес купівлі та продажу електричної енергії на ВДР. 
Відповідно до частин 5 та 6 статті 67 Закону України “Про ринок електричної енергії” ціна купівлі-продажу електричної енергії на ринку “на добу наперед” визначається для кожного розрахункового періоду оператором ринку за принципом граничного ціноутворення на основі балансу сукупного попиту на електричну енергію та її сукупної пропозиції, а на внутрішньодобовому ринку – за принципом ціноутворення “по заявленій (пропонованій) ціні” відповідно до правил ринку “на добу наперед” та внутрішньодобового ринку. Ціни на ринку “на добу наперед” та внутрішньодобовому ринку є вільними (ринковими) цінами. 
За результатами торгів відповідно до правил ринку “на добу наперед” та внутрішньодобового ринку оприлюднюються ціна та обсяги купівлі-продажу електричної енергії для кожного розрахункового періоду та інші показники. 
Експертні висновки Харківської торгово-промислової палати №521/22 від 17.08.2022, №570-1/22 від 01.09.2022, №642/22 від 13.09.2022, №680/22 від 21.09.2022 містять лише інформацію щодо середньозваженої ціни на РДН в ОЕС України за різні періоди часу, що є відмінними за тривалістю. 
Визначаючи наявність коливання ціни на електричну енергію, відповідач-1 використовував лише дані щодо середньозваженої ціни, а отже порівняння таких цін є некоректним, а відтак не може підтвердити реальне коливання ціни на електричну енергію.
З огляду на вимоги п. 2 частини 5 статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі” передбачає дотримання пропорційності збільшення ціни за одиницю товару до коливання ціни на ринку.
Пропорційність означає рівність, співрозмірність двох відношень до порівняння. 
За висновком суду, ціну електроенергії на ринку необхідно порівнювати за співмірні проміжки часу, наприклад, місяць з місяцем, декаду з декадою, а не на вибіркові дати в різних розрахункових періодах, при цьому, таке порівняння має бути проведено починаючи з моменту укладення Договору, що відображатиме реальну тенденцію коливання ціни на ринку.
Однак в Експертних висновках Харківської торгово-промислової палати №521/22 від 17.08.2022, №570-1/22 від 01.09.2022, №642/22 від 13.09.2022, №680/22 від 21.09.2022 відсоток коливання визначений шляхом порівняння середньозваженої ціни електроенергії на РДН в ОЕС не тільки не за календарний місяць, а й не за неспівмірні проміжки часу, що не відповідає принципу пропорційності. 
Водночас в експертних висновках фактично порівнюються ціни за неспівмірні періоди після укладання договору і до внесення відповідних змін до нього, що не може свідчити про наявність реального збільшення вартості електричної енергії та коливання ціни на ринку електричної енергії, оскільки ціна на електричну енергію є динамічною і залежить від попиту та пропозиції на РДН на певну дату, а, отже, таке порівняння не є об`єктивним.
За наведених обставин, суд вважає, що вказані документи не є належними доказами, які підтверджують наявність коливання ціни електроенергії в порівняні з моментом укладення Договору та моментом звернення постачальника з пропозиціями внести зміни до Договору в частині зміни (збільшення) ціни на одиницю товару, а отже не містять належного обґрунтування для зміни істотних умов договору відповідно до Закону України “Про публічні закупівлі”. 
Відтак, внесення змін до Договору № 3101518/3ВЦ від 31.08.2024 на переконання суду відбулося без документального підтвердження коливання ціни на товар у період з моменту укладення договору до моменту укладення додаткової угоди (отримання пропозиції про її укладення).
З огляду на викладене, застосування нових цін електричної енергії з дат, указаних в оспорюваних додаткових угодах, за висновком суду є неправомірним. 
Разом з тим, виключно коливання цін на ринку електроенергії не може бути беззаперечною підставою для автоматичного перегляду (збільшення) погодженої сторонами ціни за одиницю товару, оскільки при зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну, постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16.02.2023 у справі №903/366/22.
Проте таких доказів відповідачем-1 надано не було та відповідних обставин судом не встановлено. 
Натомість відповідач-1 та відповідач-2 послідовно збільшували вартість електроенергії, за відсутності доказів, що її вартісні показники упродовж дії Договору зростали в такій прогресії, що виконання його умов стало вочевидь невигідним (збитковим) для відповідача-2.
З урахуванням зазначеного, суд доходить висновку, що додаткові угоди №№1, 2, 3, 4 укладені за відсутності належного підтвердження факту коливання ціни на електроенергію за певні періоди дії Договору, починаючи з моменту його укладення.
В контексті наведеного висновку суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 зазначила, що норми пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII не дозволяють збільшувати ціну товару більш ніж на 10 % від початково встановленої ціни в договорі про закупівлю.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 підтвердила висновок про застосування норми права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22.
Відповідно до статті 5 Закону України “Про публічні закупівлі” закупівлі здійснюються за такими принципами: 1) добросовісна конкуренція серед учасників; 2) максимальна економія, ефективність та пропорційність; 3) відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; 4) недискримінація учасників та рівне ставлення до них; 5) об`єктивне та неупереджене визначення переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі; 6) запобігання корупційним діям і зловживанням. 
Перемога в тендері (закупівля за державні кошти) та укладення договору з однією ціною та її подальше підвищення шляхом укладення “каскадних” додаткових угод є нечесною і недобросовісною діловою практикою з боку продавця. Можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісних дій сторін (сторони) договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та статтею 5 Закону України “Про публічні закупівлі”. 
Кожна сторона договору має добросовісно користуватися наданими їй правами, не допускати зловживання правом, його використання на шкоду іншим особам (стаття 13 ЦК України). 
Будь-який суб`єкт підприємницької діяльності діє на власний ризик. Укладаючи договір поставки товару на певний строк у майбутньому, він гарантує собі можливість продати свій товар, але при цьому несе ризики зміни його ціни. Підприємець має передбачати такі ризики і одразу закладати їх у ціну договору. 
Таким чином, беручи участь у процедурі публічних закупівель, Товариство самостійно визначаючи ціну на предмет закупівлі, з урахуванням власного економічного обґрунтування рентабельності підприємства і можливості виконати взяті зобов`язання упродовж дії договору, чітко усвідомлювало свою можливість поставки товару за заявленими цінами протягом дії договору, адже вчиненню таких дій повинні передувати організаційні дії щодо закупки товару до сезонного здорожчання та його зберігання. Саме по собі коливання цін на ринку - природна обставина ринкових відносин, яка повинна братися до уваги при укладенні договорів з урахуванням підприємницького ризику. Саме лише коливання цін не є безумовною підставою внесення змін до договору. 
В силу особливостей функціонування ринків РДН та ВДР ціна купівлі-продажу електричної енергії є динамічною, тобто коливання ціни відбуваються постійно в залежності від попиту та пропозиції, часу доби та сезону, інших чинників, що не міг не знати та не враховувати відповідач, здійснюючи свою діяльність з купівлі електроенергії на майданчиках РДН та ВДР, та формуючи тендерну пропозицію щодо спірної закупівлі. 
Також матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що відповідач-1 у спірному періоді дійсно був змушений придбавати електричну енергію для її подальшої реалізації кінцевому споживачу (відповідачу-2) за цінами, вказаними в відповідних експертних висновках та цінових довідках. 
Покупець товару, за звичайних умов, не може бути зацікавленим у збільшенні його ціни, а відповідно й у зміні відповідних умов договору. Тобто, навіть за наявності росту цін на ринку відповідного товару, який відбувся після укладення договору, покупець має право відмовитися від підписання невигідної для нього додаткової угоди, адже ціна продажу товару вже визначена в договорі купівлі-продажу чи поставки. 
Пенітенціарна академія України мала беззаперечне право на отримання електроенергії по ціні, визначеній в укладеному сторонами Договорі, однак, без надання письмових заперечень чи проведення переговорів щодо необґрунтованих пропозицій відповідача-1 про збільшення ціни, підписала спірні додаткові угоди, як наслідок, ціна 1кВт/год електричної енергії значно збільшилась. 
Укладення додаткових угод до договору щодо зміни ціни на товар, за відсутності для цього визначених Законом України “Про публічні закупівлі” підстав, спотворює результати торгів та нівелює економію, яку було отримано під час підписання договору.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Враховуючи те, що додаткові угоди №1 від 06.09.2022, № 2 від 07.09.2022, №3 від 23.09.2022, №4 від 26.09.2022 до Договору укладено з порушенням вимог п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі”, то на підставі статей 16, 203, 215 ЦК України вказані додаткові угоди підлягають визнанню недійсними.
Отже, позов прокурора в цій частині підлягає задоволенню судом.
Щодо стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 101 176,61 грн.
Відповідно до вимог ч. 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
За приписами частини 1 статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 
Згідно з п. 1 частини 3 статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, за подібних обставин, дійшла висновку, що кошти одержані відповідачем безпідставно, оскільки підстава внаслідок визнання додаткових угод недійсними відпала, тому останній зобов`язаний їх повернути в силу статей 216, 1212 ЦК України.
Недійсність спірних додаткових угод означає, що зобов`язання сторін регулюються виключно Договором, тобто і поставка електроенергії, і її оплата мають здійснюватися сторонами відповідно до умов первісної редакції Договору.
Наведена правова позиція узгоджується з сталою та послідовною практикою Великої Палати Верховного Суду в постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, Верховного Суду в постановах від 13.04.2023 у справі № 908/653/22, від 16.02.2023 у справі № 903/366/22, від 16.02.2023 у справі № 903/383/22, від 07.02.2023 у справі № 927/188/22.
Відповідно до умов Договору відповідач-1 повинен був поставити відповідачу-2 електричну енергію в обсязі 125 000 кВт/год за ціною 3,515518 грн з ПДВ за 1 кВт/год.
Як встановив суд, відповідач-1 у період з вересня по грудень 2022 року поставив відповідачу-2 електричну енергію у кількості 96 220 кВт*год, за яку останній сплатив кошти у розмірі 439 439,75 грн.
Враховуючи ціну, обумовлену ТОВ “Енера Чернігів” та Академією Державною пенітенціарної служби (перейменованої в Пенітенціарну академію України), остання повинна була сплатити відповідачу-1 за спожиту у період з вересня по грудень 2022 року електроенергію загальним обсягом 96 220 кВт*год кошти у розмірі 338 263,14 грн, натомість сплатила 439 439,75 грн, а отже сума надмірно сплачених коштів складає 101 176,61 грн.
Таким чином, грошові кошти в сумі 101 176,61 грн є такими, що були безпідставно одержані відповідачем-1, підстава їх набуття відпала, а тому відповідач-1 зобов`язаний повернути їх до державного бюджету, що відповідає приписам статей 216, 1212 ЦК України. 
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №922/2321/22.
При цьому доводи відповідача-1 про те, що приписи ст. 1212 ЦК України не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, враховуючи їх договірний характер, спростовуються вищенаведеними висновками суду.
Суд зазначає, що у даному випадку визнання недійсними спірних додаткових угод має наслідком повернення безпідставно сплачених коштів державі, чим буде відновлене порушене право позивача, який є розпорядником таких коштів.
Суд відхиляє доводи відповідачів про неможливість врахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 та від 21.11.2025 у справі №920/19/24, так як вони були ухвалені після укладення між відповідачами Договору та спірних додаткових угод, оскільки постанова Верховного Суду не є нормативно-правовим актом, а відтак до неї не застосовуються правило “дії закону у часі”; такі висновки стосуються застосування норм права щодо збільшення ціни товару в договорі про закупівлю, які є правовими підставами цього позову.
Щодо доводів відповідачів про необхідність врахування окремої думки щодо зазначених постанов ВП ВС суд зазначає, що окрема думка судді – це сформований суддею письмовий документ, який є формою визначення власної позиції судді в разі незгоди з прийнятим (наданим) рішенням (висновком) або викладенням обставин, що доповнюють мотивувальну частину рішення (висновку).
Суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення (ч. 3 ст. 34 ГПК України).
Таким чином, окрема думка судді містить незгоду з прийнятим рішенням або наданими висновками, однак не є обов`язковою для суду.
Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
При аналізі доводів сторін суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, який у рішенні "Трофимчук проти України" зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не слід розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід (рішення від 28.10.2010, заява № 4241/03).
З огляду на викладене, суд зазначає, що заперечення відповідачів не знайшли свого підтвердження і спростовуються вищевикладеними висновками суду.
При цьому судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясовано усі основні питання, винесені на його розгляд, які входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як в матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду.
Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. 
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Інші докази та пояснення учасників справи судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду. 
За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах “Трофимчук проти України”, “Серявін та інші проти України” обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. 
За наведених у їх сукупності обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному розмірі.

Щодо судових витрат.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує питання, зокрема, про розподіл між сторонами судових витрат.
Відповідно до п. 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається в спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, – на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом з тим, частиною 9 даної статті передбачено, зокрема, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч.9 ст. 129 ГПК України).
У прохальній частині позову прокурор просить стягнути всю суму судового збору тільки з відповідача-1.
Оскільки оспорювані додаткові угоди були підписані внаслідок неправомірних дій обох відповідачів в однаковій мірі, суд вважає, що судові витрати мають бути покладені на відповідачів у рівних частинах.
Керуючись ст. 13, 73-80, 86, 129, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

У Х В А Л И В:
1. Позов задовольнити повністю. 
2. Визнати недійсними додаткові угоди №1 від 06.09.2022, №2 від 07.09.2022, №3 від 23.09.2022, №4 від 26.09.2022 про внесення змін та доповнень до Договору про постачання електричної енергії споживачу № 3101518/3ВЦ від 31.08.2022, укладені між Академією Державної пенітенціарної служби (перейменовано на Пенітенціарну академію України) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Енера Чернігів”.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Енера Чернігів” (пр-т Перемоги, 126Б, м. Чернігів, 14013, код ЄДРПОУ 41823846) на користь держави в особі Міністерства юстиції України (вул. Архітектора Городецького, 13, м. Київ, 01001, код ЄДРПОУ 00015622) 101 176,61 грн безпідставно отриманих коштів. 
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Енера Чернігів” (пр-т Перемоги, 126Б, м. Чернігів, 14013, код ЄДРПОУ 41823846) на користь Чернігівської обласної прокуратури (одержувач – Чернігівська обласна прокуратура; код ЄДРПОУ 02910114; банк отримувача – Державна казначейська служба України м. Київ; рахунок отримувача – UА248201720343140001000006008) судовий збір в сумі 6656,00 грн.
5. Стягнути з Пенітенціарної академії України (вул. Гонча, 34, м. Чернігів, 14000, код ЄДРПОУ 08571788) на користь Чернігівської обласної прокуратури (одержувач – Чернігівська обласна прокуратура; код ЄДРПОУ 02910114; банк отримувача – Державна казначейська служба України м. Київ; рахунок отримувача – UА248201720343140001000006008) судовий збір в сумі 6656,00 грн.
Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду у строки, визначені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України. 
Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/. 

Суддя В. В. Шморгун