Справа №333/4464/24
Провадження №2/333/81/26
РІШЕННЯ
Іменем України
02 липня 2026 року м.Запоріжжя
Комунарський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого – судді Тучкова С.С., за участю секретаря судового засідання Шелесько Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справи №333/4464/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Гаражного кооперативу «Юність» про стягнення збитків, - 
В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Гаражного кооперативу «Юність» про стягнення збитків, в якому просить суд стягнути на його користь солідарно з гаражного кооперативу «Юність», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 збитки розміром 66263,31 грн., а також стягнути судові витрати по сплаті судового збору та інші судові витрати згідно з наданими платіжними документами в рівних частках з гаражного кооперативу «Юність», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . В обґрунтування позову позивач зазначив, що виконавчий комітет Запорізької міської ради народних депутатів рішенням від 19.08.1976 року №365/7 виділив земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , глиняний кар`єр для автостоянки та будівництва капітальних боксових гаражів. Комунарською районною радою спілки автомобілістів м. Запоріжжя було створено гаражний кооператив «Юність» для організації будівництва та утримання на вказаній земельній ділянці автостоянки та капітальних боксових гаражів. Автомобілісти – члени Комунарської районної ради спілки автомобілістів м. Запоріжжя за власні кошти індивідуальним способом будували власні капітальні гаражі. За таких обставин, позивач вступив до гаражного кооперативу «Юність» та отримав місце для будівництва капітального гаражу № НОМЕР_1 у блоці АДРЕСА_1 . Позивачем збудовано за власні кошти індивідуальним способом гараж № НОМЕР_1 у блоці № НОМЕР_2 , який було зареєстровано в адресній книзі гаражного кооперативу «Юність» на його ім`я та який існує й донині. Таким чином, позивач у визначеному на той час порядку збудував гараж в гаражному кооперативі «Юність» і правомірно набув права користування та володіння ним. З часу будівництва гараж на законних підставах належить позивачу та перебуває в його володінні. У 2016 році на базі капітальних боксових гаражів створено нині існуючий гаражний кооператив «Юність», ЄДРПОУ 20517490. Проте гараж не належить ГК «Юність» і останній не вправі розпоряджатись, користуватись та володіти ним. Позивач є добросовісним володільцем гаражу. Викладені обставини встановлені постановою Запорізького апеляційного суду від 31.08.2022 року у цивільній справі 333/2978/21. У жовтні 2018 року, коли позивач приїхав до гаражу з наміром передати його в оренду, то дізнався, що належний йому гараж займає інша особа, замки на дверях гаражу замінені іншими. Сусіди повідомили, що керівництво ГК «Юність» продало гараж іншій особі. Позивач звернувся до поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення керівництвом ГК «Юність», яке полягає у заволодінні шахрайським шляхом належним йому гаражем та 14.10.2018 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018080040003424 за ст. 356 КК України. Допитаний 18.01.2019 року слідчим в якості свідка керівник ГК «Юність» ОСОБА_4 , допитаний 27.09.2019 року в якості свідка заступник керівника ГК «Юність» ОСОБА_5 , допитаний ІНФОРМАЦІЯ_1 в якості свідка ОСОБА_3 показали, що в жовтні 2018 року працівники ГК «Юність» відкрили гараж шляхом зрізання замків на дверях; рішенням правління ГК «Юність» гараж передали ОСОБА_3 з покладенням обов`язку сплатити певну суму грошей; ГК «Юність» видало ОСОБА_3 внутрішній кооперативний паспорт на гараж. В жовтні 2019 року керівники ГК «Юність» ОСОБА_4 та ОСОБА_5 продали належний позивачу гараж ОСОБА_2 , так як ОСОБА_3 в жовтні 2019 року відмовився від гаражу. Допитаний 13.10.2019 року в якості свідка ОСОБА_2 надав аналогічні за змістом покази. В травні 2021 року позивач звернувся до Комунарського районного суду м.Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 , третя особа – ГК «Юність», про витребування гаражу. Постановою Запорізького апеляційного суду від 31.08.2022 року у цивільній справі №333/2978/21 витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 гараж. Зазначене свідчить, що внаслідок протиправних дій керівників ГК «Юність», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 позивач як законний володілець гаражу був протиправно позбавлений права користування гаражем в період з 01.10.2018 року до 16.11.2023 року. У жовтні 2018 року ОСОБА_3 та керівники ГК «Юність» були обізнані щодо незаконності володіння та користування гаражем, однак позивачу як законному володільцю його не повернули. При цьому вони діяли навпаки: в жовтні 2019 року продали гараж ОСОБА_2 , який також не повернув гараж позивачу, а протиправно його утримував до 16.11.2023 року, навіть після ухвалення судового рішення про витребування в нього гаражу на користь позивача. При цьому ОСОБА_2 приймав участь в розгляді справи апеляційним судом та був присутній при оголошенні постанови апеляційного суду. Виконання судового рішення здійснювалось примусово та було виконано 16.11.2023 року. Протиправні дії зазначених осіб спричинили позивачу збитки, які полягають в наступному. 01.10.2018 року позивач уклав договір оренди гаража з ОСОБА_6 . Між тим передати гараж орендарю 13.10.2018 року він не зміг, оскільки гараж був протиправно зайнятий ГК «Юність» і ОСОБА_3 , а надалі – ОСОБА_2 , та був примусово звільнений і переданий позивачу органами виконавчої служби тільки 16.11.2023 року. Внаслідок протиправних дій зазначених осіб позивачу заподіяні збитки, які полягають в недотриманому позивачем доході у виді орендної плати розміром 66263,31 грн, вирахуваному відповідно до розділу 3 договору оренди гаражу від 01.10.2018 року за період з 13.10.2018 року до 16.11.2023 року. Розрахунок орендної плати: з 13.10.2018 р. по 31.12.2018 р. (за 79 днів) з розрахунку 500,00 грн на місяць: 1316,66 грн (500,00:30х79 = 1316,66); з 01.01.2019 р. по 31.12.2019 р. (за 365 днів) з розрахунку 700,00 грн на місяць: 8516,66 грн (700,00:30x365 = 8516,66); з 01.01.2020 р. по 31.12.2020 р. (за 366 днів) з розрахунку 900,00 грн на місяць: 10980,00 грн (900,00:30x366 = 10980,0); з 01.01.2021 р. по 31.12.2021 р. (за 365 днів) з розрахунку 1100,00 грн на місяць: 13383,33 грн (1100,00:30x365=13383,33); з 01.01.2022 р. по 31.12.2022 р. (за 365 днів) з розрахунку 1300,00 грн на місяць: 15816,66 грн (1300,00:30x365=15816,66); з 01.01.2023 р. по 16.11.2023 р. (за 325 днів) з розрахунку 1500,00 грн на місяць: 16250,00 грн (700,00:30x325=16250,00); 1316,66 + 8516,66 + 10980,00 + 13383,33 +15816,66 + 16250,00 = 66263,31 грн.
08.07.2024 року від представника відповідача Гаражного кооперативу «Юність» – адвоката Коноваленка О.Ю. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив суд відмовити в задоволенні позову повністю, покласти судові витрати на позивача, а також зазначив, що в позовній заяві позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ГК «ЮНІСТЬ» збитків в розмірі 66263,31 грн., які розраховано з 13.10.2018 року по 16.11.2023 року, а сам позов пред`явлено до суду лише 13.05.2024 року, тобто в розрахунок позивачем закладено період, що перевищує 3 (три) роки, а отже виходить за межі строку позовної давності. У зв`язку з цим представник відповідача просить застосувати строк позовної давності зазначений в ст.257 ЦК України в разі прийняття рішення про задоволення (часткове задоволення) позовних вимог. Відповідно до ст. 793 ЦК України (в редакції чинній на день укладання договору оренди капітального гаражу від 01.10.2018 року) договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладений строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню. Отже, договір оренди капітального гаражу від 01.10.2018 року укладено в позазаконний спосіб, з підстави відсутності в ньому конкретного строку дії, а вказані положення щодо розміру орендної плати вказують на термін даного договору на період явно більшого ніж три роки, а з наданої позивачем копії вбачається відсутність його нотаріального посвідчення. Крім того, позивач вказує, що йому «перешкоджали відповідачі» в користуванні гаражем в період з 13.10.2018 року по 16.11.2023 року, натомість до суду з позовом про захист свого права та про витребування безпідставно набутого майна позивач звернувся лише – 06.05.2021 року. Отже, майже три роки, позивач не вживав жодних дій на відновлення свого нібито порушеного права на користування гаражем. При розгляді цивільної справи № 333/2978/21 позивач вказував, що гаражем користувався його син. За таких обставин, підтверджується, що в зазначений період часу жодного договору оренди капітального гаражу у позивача не існувало. Стосовно встановлення винних осіб за позбавлення позивача права користування гаражем, слід вказати, що жодним рішенням суду не було встановлено будь-яку вину у вчиненні кримінального, адміністративного чи цивільного правопорушення, що в свою чергу виключає можливість стягнення з відповідачів будь-яких збитків. Щодо заявленого позивачем стягнення збитків слід врахувати, що факт завдання саме збитків повинно бути доведено позивачем беззаперечними доказами. На даний час в справі наявний єдиний договір, який не встановлює факту неотримання коштів позивачем.
Позивач і його представник, будучи своєчасно і належним чином повідомлені судом про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, представник позивача надав суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за їхньої відсутності, позов задовольнити.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представники Гаражного кооперативу «Юність», будучи повідомленими судом належним чином про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. 
Представник відповідача Гаражного кооперативу «Юність» – адвокат Коноваленка О.Ю. надав суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за їхньої відсутності.
Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, дійшов таких висновків.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 31.08.2022 року у цивільній справі №333/2978/21 позов ОСОБА_1 задоволено, витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 гараж № НОМЕР_1 в блоці № НОМЕР_2 , розташований у гаражному кооперативі «Юність», що знаходиться за адресою: 69083, м. Запоріжжя, вул. Юності, зобов`язано ОСОБА_2 звільнити та передати ОСОБА_1 гараж № НОМЕР_1 в блоці № НОМЕР_2 , розташований у гаражному кооперативі «Юність», що знаходиться за адресою: 69083, м. Запоріжжя, вул. Юності, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в цій справі в сумі 8100 грн.
У постанові судовою колегією встановлено, що ОСОБА_1 побудував у 1976 році на виділеній Українському Республіканському добровільному товариству «Автомотолюбителів», членом якого він був, земельній ділянці за власні кошти індивідуальним способом капітальний гараж № НОМЕР_1 в блоці № НОМЕР_2 , володільцем якого залишився й після припинення цього товариства та утворення на його базі ГК «Юність». Зборами правління ГК «Юність» вказаний гараж безпідставно визнано безхазяйним майном у непередбачений чинним законодавством спосіб, а позивача позбавлено права володіння збудованим ним за власні кошти гаражем.
Судова колегія також зазначила, що у справі достеменно було встановлено, що гараж № НОМЕР_1 в блоці № НОМЕР_2 не належить ГК «Юність», і тому ГК «Юність» не вправі був розпоряджатись цим гаражем.
Доводи третьої особи, що гараж був безхазяйним, не можуть братись до уваги, оскільки таким може визнаватись майно членів кооперативу, на яких поширюються ці положення Статуту. Натомість, ОСОБА_1 у членстві кооперативу не перебуває та відносини з такими володільцями вибудовуються іншим чином.
Судова колегія дійшла висновку, що спірний гараж було безпідставно визнано безхазяйним майном, а кооператив, як наслідок, не мав права розпоряджатися ним, передаючи таке майно іншим членам кооперативу. Із наведеного слідує, що ОСОБА_2 є недобросовісним володільцем, оскільки гараж вилучено із володіння та передано у користування у незаконний спосіб, яким порушено норми законодавства та права позивача.
Із урахуванням зазначених обставин, судова колегія вважає, що ОСОБА_1 , який збудував капітальний гараж № НОМЕР_1 в блоці № НОМЕР_2 у 1976 році, є законним володільцем зазначеного майна, якого було неправомірно позбавлено цього права. Тому його вимоги про витребування гаражу відповідно до приписів ст.ст. 400, 1212 ЦК України від користувача ОСОБА_2 , а також покладення на останнього обов`язку звільнити та передати гараж позивачу є законними, обґрунтованими та доведеними.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з постановою державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 17.11.2023 року, про закінчення виконавчого провадження №7036778 з примусового виконання виконавчого листа №333/2978/21, виданого 15.11.2022 року Комунарським районним судом м.Запоріжжя, виїздом державного виконавця за місцем знаходження гаражу № НОМЕР_1 в блоці № НОМЕР_2 , розташованого у гаражному кооперативі «Юність», встановлено: боржник звільнив і передав гараж ОСОБА_1 , фактичне повне виконання рішення суду. 
Відповідно до договору оренди капітального гаража № НОМЕР_1 в блоці АДРЕСА_1 (на території гаражного кооперативу «Юність» глиняний кар`єр), укладеного 01.10.2018 року між ОСОБА_1 (орендодавець) і ОСОБА_6 (орендатор), орендодавець передає, а орендатор приймає в оренду капітальний гараж № НОМЕР_1 в блоці АДРЕСА_1 (на території гаражного кооперативу «Юність» глиняний кар`єр), загальною площею 24 кв.м., вартістю 100000,00 грн.
Згідно з п.3.1 зазначеного договору орендна плата встановлюється у розмірі: до 01.01.2019 року 500 грн в місяць, з 01.01.2019 року 700 грн в місяць, з 01.01.2020 року 900 грн в місяць, з 01.01.2021 року 1100 грн в місяць, з 01.01.2022 року 1300 грн в місяць, з 01.01.2023 року 1500 грн в місяць. На протязі строку дії договору орендна плата змінюється з урахуванням індексу інфляції. 
На підставі п.4.1 вказаного договору договір оренди гаража діє з моменту підписання і до погодженого строку розірвання сторонами дати. 
Допитаний у судовому засідання свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що ОСОБА_1 знає 7-8 років. Приблизно у 2018 році він звертався до нього з приводу оренди гаражу, розташованого на території глиняного кар`єру. Йому сподобалося. Вони уклали договір. ОСОБА_1 сказав, що протягом 1-2 місяців приведе його до ладу, щоб він його орендував. Через місяць ОСОБА_1 сказав йому, що не зможе здати в оренду гараж, оскільки щось трапилося з гаражем. Свідок впізнав свій підпис на договорі оренди капітального гаража № НОМЕР_1 в блоці АДРЕСА_1 від 01.10.2018 року, копія якого міститься в матеріалах справи.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.
Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди.
Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14 та від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20.
При цьому протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці – діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.
Звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на позивача обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.
Вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18).
Тлумачення змісту частини другої статті 22 ЦК України свідчить, що упущена вигода, будучи складовою поняття збитки, на відміну від реальних збитків, фактичну вартість яких можна виявити на основі оцінки прямих майнових втрат, завданих особі, пов`язана з тим реальним приростом, збільшенням її майнової сфери, якого можна було б очікувати за звичайних обставин, якби ці обставини не були порушені неправомірною поведінкою боржника.
Відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди має свою специфіку, обумовлену низкою факторів, що зумовлено, зокрема, особливістю правової природи категорії збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки в момент вчинення правопорушення упущена вигода є лише можливою (майбутньою), а не наявною майновою втратою, а її розмір допустимо встановити лише приблизно, із деякими припущеннями, адже досить складним є визначення розміру тих втрат, які ще не сталися (не наступили фізично), позаяк невідомо, які чинники могли б мати вплив на прибуток.
При визначенні розміру збитків у вигляді упущеної вигоди слід керуватися такими критеріями її розрахунку (обчислення) як: 1) звичайні обставини (умови цивільного обороту); 2) розумні витрати; 3) компенсаційність відшкодування збитків.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 31.08.2022 року у цивільній справі №333/2978/21, яка набрала законної сили, встановлено, що ОСОБА_1 є законним володільцем капітального гаражу № НОМЕР_1 в блоці № НОМЕР_2 , і його було неправомірно позбавлено цього права. Гараж не належить ГК «Юність» і тому останній не вправі був розпоряджатись цим гаражем. ГК «Юність» безпідставно визнав гараж безхазяйним майном та передав у користування іншим особам. ОСОБА_2 є недобросовісним володільцем, оскільки гараж вилучено із володіння та передано у користування у незаконний спосіб, яким порушено норми законодавства та права позивача.
Отже, зазначені факти відповідно до ч.4 ст.182 ЦПК України є преюдиційними та повторному доказуванню не підлягають. 
На підтвердження реальності отримання можливого доходу позивачем надано договір оренди гаража від 01.10.2018 року, укладеного з ОСОБА_6 , відповідно до якого сторони погодили передачу гаража в користування за плату.
Доводи представника відповідача про нікчемність договору оренди через відсутність нотаріального посвідчення суд відхиляє з огляду на таке.
Так, стаття 793 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення договору, передбачено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.
Разом із тим, із змісту договору оренди не вбачається погодження сторонами строку його дії. Положення договору щодо зміни розміру орендної плати на майбутні періоди не свідчить про укладення договору на строк понад три роки. Сторони договору таким чином погодили лише те, що на протязі строку дії договору орендна плата змінюється з урахуванням індексу інфляції.
Відтак суд дійшов висновку, що спірний договір не належав до договорів, до яких законом була передбачена обов`язкова нотаріальна форма. Крім того, відсутність нотаріального посвідчення договору не спростовує факт існування домовленостей між сторонами та не виключає можливості використання такого договору як доказу реальності наміру сторін здійснювати орендні правовідносини. При цьому допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 підтвердив свій намір орендувати у позивача спірний гараж. 
Також суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що договір оренди гаража фактично був укладений не 01 жовтня 2018 року, а значно пізніше, з метою штучного створення підстав для стягнення збитків.
Так, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Самі лише сумніви відповідачів щодо дати складення документа не є доказом недостовірності такого документа. Жодного висновку експерта, доказів підроблення документа, внесення до нього змін після його підписання, невідповідності реквізитів документа часовому періоду його створення або інших належних та допустимих доказів на підтвердження своїх тверджень відповідачами суду не надано.
Судом було задоволено клопотання представника відповідача про призначення судово-технічної експертизи Договору оренди капітального гаражу, але експертне дослідження не було проведено через відсутність оплати вартості проведення експертизи відповідачем. 
За таких обставин, суд не знаходить підстав для висновку про недостовірність зазначеної у договорі дати його укладення.
Суд також відхиляє доводи представника відповідача про відсутність причинного зв`язку між діями ГК «Юність» та неодержанням позивачем доходу. Саме незаконне відчуження та подальше утримання гаража відповідачами зробило неможливою його передачу орендарю та фактичне виконання договору оренди. 
Інших обставин, які б перешкоджали передачі гаража орендарю або отриманню орендної плати, відповідачами не доведено. 
У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку, що оскільки позивач не мав фактичної та юридичної можливості передати орендарю право користування капітальним гаражем за договором оренди від 01.10.2018 року, у зв`язку із цим йому завдано збитків у вигляді упущеної вигоди.
Оцінюючи розмір заявленої до стягнення упущеної вигоди, суд виходить із погодженого сторонами договору оренди розміру орендної плати та періоду протягом якого позивач був позбавлений можливості використовувати гараж і отримувати від нього дохід.
За умовами договору оренди капітального гаража від 01.10.2018 року, орендна плата становить з 01.10.2018 – 500 грн/міс., з 01.01.2019 – 700 грн/міс, з 01.01.2020 – 900 грн/міс., з 01.01.2021 – 1100 грн/міс., з 01.01.2022 – 1300 грн/міс., з 01.01.2023 – 1500 грн/міс.
За період з 13.10.2018 року по 31.08.2022 року розмір збитків становить 44106,45 грн. Жовтень 2018 (13.10-31.10): 500 грн ? 19/31 = 306,45 грн, листопад–грудень 2018: 2 міс. ? 500 грн = 1 000 грн. Разом за 2018 рік: 1 306,45 грн. 2019 рік - 12 міс. ? 700 грн = 8400 грн, 2020 рік - 12 міс. ? 900 грн = 10800 грн, 2021 рік - 12 міс. ? 1100 грн = 13 200 грн, 2022 рік (січень-серпень) - 8 міс. ? 1300 грн = 10400 грн. Всього до 31.08.2022: 1306,45 + 8400 + 10800 + 13200 + 10400 = 44106,45 грн.
За період з 01.09.2026 року по 16.11.2023 року розмір збитків становить 21000,00 грн. Вересень-грудень 2022 - 4 міс. ? 1300 грн = 5 200 грн, січень-жовтень 2023 - 10 міс. ? 1500 грн = 15000 грн, листопад 2023 (01.11-16.11) - 1500 грн ? 16/30 = 800 грн. Разом: 5200 + 15000 + 800 = 21000 грн.
Постановою Запорізького апеляційного суду у справі № 333/2978/21, яка набрала законної сили, встановлено, що Гаражний кооператив «Юність» безпідставно визнав спірний гараж безхазяйним майном, хоча не був його власником та не мав права ним розпоряджатися, після чого передав гараж у користування іншим особам.
Указаною постановою також встановлено, що саме внаслідок дій гаражного кооперативу позивач був незаконно позбавлений володіння гаражем, який побудував за власні кошти та законним володільцем якого залишався.
З огляду на преюдиційний характер зазначених обставин відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України суд доходить висновку, що саме дії гаражного кооперативу «Юність» стали первинною та безпосередньою причиною неможливості використання позивачем спірного гаража та отримання доходу від його передачі в оренду.
Судом установлено, що договір оренди гаража був укладений 01 жовтня 2018 року, а тому з цього моменту позивач мав реальну можливість отримувати дохід від використання належного йому майна. Водночас така можливість була втрачена саме через незаконне вибуття гаража з його володіння внаслідок рішень та дій гаражного кооперативу.
За таких обставин суд вважає доведеним наявність прямого причинного зв`язку між неправомірними діями Гаражного кооперативу «Юність» та неодержанням позивачем орендної плати за період з 13 жовтня 2018 року по 31 серпня 2022 року.
Посилання представника відповідача на сплив позовної давності суд вважає безпідставним з огляду на таке. 
Відповідно до ст. 256, 257 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), 19 квітня 2023 року у справі № 199/782/21 (провадження № 61-1323св23), 31 травня 2023 року у справі № 938/632/20 (провадження № 61-16716св21).
З цього випливає, що у разі закінчення строку, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину.
Крім того, пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Таким чином, трирічний строк позовної давності продовжувався і у період дії воєнного стану.
Отже, на момент звернення позивача до суду строк позовної давності не сплив. 
Щодо позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 , суд зазначає таке.
Позивач у позовні заяві вказав, що в жовтні 2018 року працівники ГК «Юність» відкрили гараж шляхом зрізання замків на дверях і рішенням правління ГК «Юність» гараж передали ОСОБА_3 з покладенням обов`язку сплатити певну суму грошей, після чого ГК «Юність» видало ОСОБА_3 внутрішній кооперативний паспорт на гараж. В жовтні 2019 року керівники ГК «Юність» ОСОБА_4 та ОСОБА_5 продали належний позивачу гараж ОСОБА_2 , так як ОСОБА_3 в жовтні 2019 року відмовився від гаражу.
Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 користувався гаражем на підставі рішення правління гаражного кооперативу та припинив користування ним до передачі гаража ОСОБА_2 .
Доказів того, що після припинення користування гаражем ОСОБА_3 створював перешкоди позивачу в отриманні майна або знав про наявність договору оренди та умисно перешкоджав його виконанню, суду позивачем і його представником не надано. Також відсутні докази того, що саме дії ОСОБА_3 перебувають у прямому причинному зв`язку з неодержанням позивачем орендних платежів у спірний період.
За таких обставин, правові підстави для покладення на ОСОБА_3 обов`язку відшкодовувати упущену вигоду відсутні.
Щодо позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 суд зазначає таке.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 31 серпня 2022 року було витребувано спірний гараж із володіння ОСОБА_2 та зобов`язано останнього звільнити і передати його позивачу. Із моменту набрання законної сили зазначеним судовим рішенням ОСОБА_2 достеменно знав про відсутність у нього будь-яких правових підстав для подальшого володіння гаражем та про обов`язок повернути його позивачу.
Разом із тим судом установлено, що рішення суду добровільно виконано не було, у зв`язку з чим позивач був змушений звернутися до органів примусового виконання рішень, а фактичне повернення гаража відбулося лише 16 листопада 2023 року.
Таким чином, ОСОБА_2 , будучи обізнаним про існування спору щодо гаража, після ухвалення судового рішення 31 серпня 2022 року про витребування майна продовжував утримувати гараж до фактичного виконання рішення 16 листопада 2023 року.
Саме з моменту набрання законної сили постановою Запорізького апеляційного суду від 31.08.2022 року відповідач ОСОБА_2 достеменно знав про відсутність у нього будь-яких законних підстав для подальшого володіння спірним майном. Незважаючи на це, гараж добровільно позивачу повернутий не був, що спричинило необхідність примусового виконання судового рішення.
За таких обставин саме подальше неправомірне утримання гаража ОСОБА_2 після набрання законної сили судовим рішенням стало безпосередньою причиною неможливості використання позивачем спірного майна та отримання передбаченого договором орендного доходу.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову до відповідача ОСОБА_2 та стягнення з останнього упущеної вигоди лише за період від дати набрання законної сили 31.08.2022 року постановою Запорізького апеляційного суду у справі № 333/2978/21 до дня фактичного виконання рішення суду та повернення гаража позивачу 16.11.2023 року.
Суд відхиляє доводи про покладення відповідальності за цей період також на Гаражний кооператив «Юність».
Після набрання законної сили постановою Запорізького апеляційного суду кооператив не здійснював фактичного володіння гаражем, не утримував його та не створював перешкод у його поверненні позивачу. Матеріали справи не містять доказів того, що після 31 серпня 2022 року саме дії чи бездіяльність кооперативу унеможливлювали виконання судового рішення або перебували у прямому причинному зв`язку з подальшим неодержанням позивачем орендного доходу.
Відтак суд дійшов висновку, що після набрання законної сили постановою Запорізького апеляційного суду відповідальність за завдані позивачу збитки покладається виключно на ОСОБА_2 як особу, яка продовжувала незаконно володіти майном та не виконала судове рішення у добровільному порядку.
З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що упущена вигода підлягає стягненню з Гаражного кооперативу «Юність» за період з 13 жовтня 2018 року по 31 серпня 2022 року, а з ОСОБА_2 – за період з 01 вересня 2022 року по 16 листопада 2023 року, тоді як у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 слід відмовити.
Так як задоволена основна вимога позивача, який був звільнений від сплати судового збору при подачі заяви, з відповідачів ОСОБА_2 (32,25 %), Гаражного кооперативу «Юність» (67,75 %) повинен бути стягнений в дохід держави судовий збір.
Керуючись ст.ст.15, 22, 793 ЦК України, ст.ст.12, 13, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд, –
В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Гаражного кооперативу «Юність» про стягнення збитків – задовольнити частково.
Стягнути з Гаражного кооперативу «Юність» (ЄДРПОУ – 20517490) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_3 , зареєстрованого і проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ) збитки за період з 13 жовтня 2018 року по 31 серпня 2022 року у розмірі 44106 (сорок чотири тисячі сто шість) гривень 45 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_3 , зареєстрованого і проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ) збитки за період з 01 вересня 2022 року по 16 листопада 2023 року у розмірі 21000 (двадцять одна тисяча) гривень 00 копійок.
В іншій частині позову – відмовити.
Стягнути з Гаражного кооперативу «Юність» (ЄДРПОУ – 20517490) судовий збір на користь держави в сумі 820 (вісімсот двадцять) гривень 53 копійки.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , судовий збір на користь держави в сумі 390 (триста дев`яносто) гривень 67 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складене 02 липня 2026 року.

Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя           С.С. Тучков