Номер провадження: 22-ц/813/2806/26 
Справа № 522/8404/25-Е
Головуючий у першій інстанції Леонов О. С.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Назарової М.В.,
суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,
за участю секретаря Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач – Одеська міська рада,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 
на рішення Хаджибейського районного суду міста Одеси від 30 жовтня 2025 року, ухвалене Хаджибейським районним судом м. Одеси, у складі: судді Леонова О.С. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем понад п`ять років,

в с т а н о в и в:

У квітні 2025 року до Приморського районного суду міста Одеси через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до Одеської міської ради, в якому із посиланням як на правове обґрунтування своїх вимог на положення ст. 1264, 1268, 1297 ЦК Українии позивач просить встановити факт її проживання однією сім`єю зі спадкодавицею ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном понад п`ять років — з вересня 2017 року по день смерті спадкодавиці – ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що вона з другої половини вересня 2017 року постійно проживала разом з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, ОСОБА_1 здійснювала догляд за померлою, яка мала слабке здоров`я, забезпечувала її матеріально, купувала продукти харчування та ліки, сплачувала комунальні послуги. Також ОСОБА_1 вказує, що за власний кошт придбала у квартиру меблі та побутову техніку. Після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_1 за власні кошти організувала поховання та поминальні заходи. Метою встановлення факту є оформлення права на спадщину за законом у четверту чергу, оскільки постановою нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність доказів постійного проживання зі спадкодавцем (а.с. 1-4).
Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 21 квітня 2025 року справу було передано за підсудністю до Хаджибейського районного суду міста Одеси (а.с. 36-37).
Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 02 травня 2025 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавицею понад п`ять років. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 44-44зв.).
Відповідач, Одеська міська рада, скористалися правом на подання відзиву, в якому проти задоволення позову заперечували у повному обсязі, вважаючи його необґрунтованим. Відповідач зазначає, що ОСОБА_3 з 2005 року перебувала на обліку в територіальному центрі соціального обслуговування як одинока особа. Крім того, згідно з матеріалами спадкової справи, спадкодавиця у період з 22.10.2019 року по 11.09.2022 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , а також складала заповіти на інших осіб (у 2012 та 2022 роках), що, на думку відповідача, спростовує факт проживання однією сім`єю з позивачем. Відповідач також ставить під сумнів надані письмові докази: квитанції про сплату комунальних послуг, датовані періодом після смерті спадкодавиці та виписані на її ім`я; чеки на придбання товарів містять рукописні дописування невідомого походження або видані в іншому місті (м. Миколаїв); організація поховання, на думку відповідача, є лише актом доброї волі і не підтверджує факту спільного проживання (а.с. 54-59).
У відповіді на відзив ОСОБА_1 не погодилася з аргументами відповідача, зазначивши, що статус "одинокої особи" ОСОБА_3 використовувала для отримання субсидій, при цьому фактично проживаючи з іншими особами. Щодо шлюбу з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 стверджує, що він був давнім знайомим померлої, мав алкогольну залежність і навіть після реєстрації шлюбу не проживав постійно за адресою спадкодавиці. Позивач також надала пояснення щодо доказів: замовлення техніки з іншого міста через інтернет є поширеною практикою, а наявність у неї оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру та свідоцтв про смерть родичів спадкодавиці підтверджує факт її постійного проживання у спадковому житлі та доступ до особистих речей померлої (а.с. 60-62 зв.).
Рішенням Хаджибейського районного суду міста Одеси від 30 жовтня 2025 року відмовлено у задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем понад п`ять років.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 30.10.2025 року у справі № 522/8404/25-Е, скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Встановити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із спадкодавицею ОСОБА_3 , однією сім`єю понад п`ять років з вересня 2017 року і по день смерті – ІНФОРМАЦІЯ_3 . Судові витрати стягнути з Відповідача.
Доводами апеляційної скарги є те, що метою встановлення факту спільного проживання позивачки зі спадкодавицею є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем.
Доказами постійного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , які повинні оцінюватись в їх сукупності, є пов`язаність спільним побутом, веденням разом спільного домашнього господарства; покази свідків (сусідки та подруги померлої); придбання техніки та меблів; наявність цивільно-правового договору із фактичною адресою місця проживання скаржниці; проведення ОСОБА_1 поховання та всіх похоронних процесій ОСОБА_3 ; наявність правових документів на житлове приміщення, та інших документів які належали померлій (свідоцтва про народження, про смерть родичів та ін.)
З приводу шлюбу ОСОБА_3 з ОСОБА_4 зазначає, що шлюб зареєстровано 22.10.2019 року, тоді як Позивачка почала проживати з ОСОБА_3 з другої половини вересня 2017 року, тобто до укладення шлюбу, будинок має дві відокремлені кімнати, тому є незрозумілим, чому виникають сумніви у міської ради та в суду першої інстанції з приводу такого сумісного проживання в даному будинку. Більше того, шлюб між вказаними сторонами важко назвати саме шлюбними відносинами, ОСОБА_4 був давнім знайомим ОСОБА_3 , і навіть після офіційного оформлення шлюбних відносин він не проживав постійно за адресою проживання ОСОБА_3 , що підтвердили свідки в судовому засіданні. Свідки зазначили, що взагалі декілька раз бачили ОСОБА_4 в будинку ОСОБА_3 , його перебування в домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 були більше схожі на відвідини, а не постійне проживання. Допитані свідки дали чіткі покази, де вказали, в якій кімнаті проживала ОСОБА_1 , як вона була облаштована та що в тій кімнаті знаходились її особисті речі.
В період проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 позивачка працювала на різних роботах, обираючи ту, яка приносить найбільший дохід, і на початку 2020 року обдумувала питання працевлаштування на постійній основі, для чого роботодавець вказав на необхідність надати документи про зареєстроване місце проживання. З цією метою ОСОБА_1 зареєструвала своє місце проживання в тому будинку, в якому проживала разом зі своїм чоловіком, від якого в вересні 2017 року змушена була піти, так як були досить складні відносини. Дії стосовно проведення реєстрації місця проживання зайняли досить невеликий проміжок часу, а саме один день, тобто вранці прибувши до м. Миколаїв вже ввечері ОСОБА_1 була в м. Одеса. Тому висновки суду про те, що такі дії скаржниці суперечать твердженням про сталість та безперервність спільного проживання в м. Одесі є нез`ясованим моментом при розгляді справи, а тому повинні сприйнятись апеляційним судом критично.
Позивачка не була близькою родичкою померлої і в разі не проживання з ОСОБА_3 могла б не проводити поховання з відповідними процесіями, не витрачала б на це свої власні кошти, що є досить значними, а процес поховання ліг би на місцевий бюджет, не взяла б на зберігання оригінали правових документів на нерухомий об`єкт. Тобто даний факт є підтвердженням того, що і на момент смерті ОСОБА_3 позивачка була поруч, саме тому вкотре наголошує на тому, що всі докази повинні оцінюватись в їх сукупності. 
Позивачка неодноразово сплачувала комунальні платежі, але так як особисті рахунки були зареєстрованими на ім`я власниці житла – ОСОБА_3 , то очевидним є той факт, що в кожній з квитанцій платником вказано ОСОБА_3 , а не фактичного платника.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОМР просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, зазначаючи, що у матеріалах справи відсутні докази систематичного ведення ОСОБА_1 , з ОСОБА_3 спільного господарства, прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, а відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
У судовому засіданні 12.05.2026 представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, представник відповідача Одеської міської ради – Срібна А.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила залишити оскаржуване рішення без змін.
Позивач, ОСОБА_1 , яка належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України, так як її повноважний представник ОСОБА_2 судову повістку-повідомлення на 12.05.2026 отримав в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 25.03.2026 о 02:32:01, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (а.с. 217 зв.), до судового засідання не з`явилася.
Вказане в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, що з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) складено відповідний актовий запис № 6730 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 04.07.2023 (а.с. 20). Причиною смерті стала атеросклеротична хвороба серця (а.с. 21).
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складається з квартири загальною площею 57,6 кв.м, житловою площею 27,7 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності спадкодавця на вказане нерухоме майно в цілому підтверджується свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_2 від 24.03.2011 року, виданим Виконавчим комітетом Одеської міської ралди, та Витягом про державну реєстрацію прав від 31.03.2011 року (а.с. 16-17).
15 серпня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Валієвої В.В. із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 . На підставі заяви була заведена спадкова справа № 6/2023 (зареєстрована у Спадковому реєстрі за № 71090964 (а.с. 76-121).
Постановою приватного нотаріуса Валієвої В.В. від 20.02.2024 № 28/01-16 ОСОБА_1 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії — видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем понад п`ять років до часу відкриття спадщини, та рекомендовано звернутися до суду (а.с. 26-26зв.).
Судом встановлено, що інші спадкоємці за законом або за заповітом, які б прийняли спадщину, відсутні. Чоловік спадкодавиці ОСОБА_5 (рідний брат позивачки) помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що свідчить актовий запис № 11696, складений 12 грудня 1994 року Відділом РАГС виконкому Жовтневої райради народних депутатів м. Одеси (а.с. 87); син спадкодавиці ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що свідчить актовий запис № 10784, складений 19 жовтня 2015 року Відділом РАЦС у місті Одесі Одеського міського управління юстиції (а.с. 107); онук ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що свідчить актовий запис № 2295, складений 02 березня 2018 року Одеським міським відділом РАЦС Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с. 102). В матеріалах спадкової справи наявні заповіти, складені ОСОБА_3 : від 20.02.2012 року на ім`я онука ОСОБА_7 та від 11.08.2022 року на ім`я чоловіка ОСОБА_4 , однак зазначені особи померли до дня смерті спадкодавиці (а.с. 97-98).
Щодо сімейного стану спадкодавиці, то судом встановлено, що ОСОБА_3 з 22.10.2019 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , що підтверджено актовим записом № 3618, складеним 22 жовтня 2019 року Малиновським районним у м. Одесі відділом ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області (а.с. 88). Шлюб припинився 11.09.2022 року внаслідок смерті чоловіка (а.с. 90).
Позивач стверджує, що проживала зі спадкодавицею ОСОБА_3 однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 , з другої половини вересня 2017 року по день смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_3 , була пов`язана з нею спільним побутом, надавала матеріальну допомогу та здійснювала догляд (а.с. 1зв.).
Згідно з листом Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 02.08.2024 № 01-09/205, ОСОБА_3 перебувала на обліку в комунальній установі «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Хаджибейського району м. Одеси» як одинока особа з 18.07.2005 року. Водночас у цьому ж листі зазначено, що субсидія останній раз призначалася домогосподарству, до складу якого включався чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_4 (а.с. 147зв.-148).
На підтвердження факту спільного проживання та ведення спільного господарства позивачем надано:
- копію договору-замовлення на організацію та проведення поховання № 111739 від 06.07.2023 та докази оплати ритуальних послуг і кремації, здійснених ОСОБА_1 (а.с. 23).
- копію гарантійного талону на меблі від 20.05.2019 з рукописним написом про доставку на ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18).
- копію товарного чека на придбання телевізора від 07.09.2020 (а.с. 19).
- копію цивільно-правового договору № 3 та договору поставки від 15.11.2020, укладених між ТОВ «Матей Юг» та ОСОБА_1 , в реквізитах яких зазначено адресу фактичного проживання позивача: АДРЕСА_2 (а.с. 28).
- копії квитанцій про сплату комунальних послуг датовані від 01.05.2024 по 17.06.2024 (періодом після смерті спадкодавиці) та виписані на її ім`я ОСОБА_3 (а.с. 9-10).
Судом також встановлено, що раніше ОСОБА_1 зверталася до Малиновського районного суду м. Одеси із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю в порядку окремого провадження (справа № 521/9335/24). Ухвалою суду від 27.01.2025 заяву залишено без розгляду через наявність спору про право (а.с. 32).
У судовому засіданні 02 вересня 2025 року судом першої інстанції було допитано свідка ОСОБА_8 , яка була приведена до присяги та попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання. Свідок суду пояснила, що вона проживає по сусідству зі спірною квартирою та знає Позивача з вересня 2017 року, підтвердила, що бачила, як ОСОБА_1 та померла ОСОБА_3 проживали разом як сестри, спільно купували меблі. Також свідок зазначила, що у ОСОБА_3 було багато котів та собак. Свідок вказала, що через стіну чула, як жінки співали пісні та проводили час, а також особисто була присутня на спільних святах та приходила пити чай до їхньої квартири за адресою: АДРЕСА_1 . 
Також у судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_9 , яка була приведена до присяги та попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання. Свідок надала суду покази про те, що померла ОСОБА_3 вважала позивача, ОСОБА_1 , своєю сестрою. Свідку достеменно відомо, що з осені 2017 року і по дату смерті спадкодавиці жінки проживали однією сім`єю. Свідок підтвердила, що ОСОБА_1 постійно допомагала ОСОБА_3 , приносила продукти харчування з ринку «Привоз», оскільки ОСОБА_3 переважно не працювала. Щодо чоловіка померлої на ім`я ОСОБА_10 , свідок пояснила, що він лише приходив та йшов, однак спільно з ОСОБА_3 не проживав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що для задоволення позову ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавицею ОСОБА_3 необхідним є доведення позивачем у судовому порядку факту спільного проживання, пов`язаності спільним побутом, наявності взаємних прав та обов`язків (ведення спільного господарства, спільного бюджету) протягом не менш як п`яти років до часу відкриття спадщини, а саме у період з 02.07.2018 року по 02.07.2023 року.
Судом встановлено, що у період з 22.10.2019 року по 11.09.2022 року, тобто протягом значної частини спірного п`ятирічного періоду, ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 .
Суд звернув увагу на те, що законодавство України пов`язує поняття сім`ї першочергово зі шлюбними відносинами. Усталена практика Верховного Суду свідчить про те, що перебування однієї з осіб у зареєстрованому шлюбі з іншою особою під час стверджуваного проживання однією сім`єю є обставиною, яка суттєво впливає на кваліфікацію відносин сторін. Хоча закон прямо не забороняє встановлення факту проживання однією сім`єю за наявності зареєстрованого шлюбу, проте така ситуація вимагає від позивача надання беззаперечних доказів того, що шлюбні відносини були суто формальними.
Крім того, сам факт перебування спадкодавиці у зареєстрованому шлюбі протягом майже трьох років у межах досліджуваного п`ятирічного строку ставить під сумнів твердження позивача про те, що саме вона та спадкодавиця складали єдину сім`ю у розумінні Сімейного кодексу України та це суперечить твердженням про здійснення стороннього догляду з боку позивача за спадкодавцем та наявність спільного побуту.
Суд врахував надану Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради Довідку про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 08.08.2023 № 11-161307-з/п, згідно з якою станом на день смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) за адресою: АДРЕСА_1 , була зареєстрована лише одна особа — ОСОБА_3 . Зазначене спростовує можливість офіційного проживання позивача за вказаною адресою як члена сім`ї.
Більше того, згідно з Витягом з реєстру територіальної громади від 15.08.2023, сформованим на запит самої ОСОБА_1 , позивач з 13.02.2020 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . Суд критично оцінив доводи позивача про постійне проживання з ОСОБА_3 в Одесі з 2017 року, оскільки реєстрація місця проживання в іншому місті (м. Миколаїв) саме в середині спірного періоду (лютий 2020 року) свідчить про те, що центр життєвих інтересів позивача міг знаходитися не за адресою спадкодавця. Вчинення активних дій щодо реєстрації місця проживання в іншому населеному пункті суперечить твердженням про сталість та безперервність спільного проживання в м. Одесі.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 перебувала на обліку в територіальному центрі соціального обслуговування як одинока особа, яка потребує сторонньої допомоги. Суд врахував правову позицію Верховного Суду, згідно з якою факт перебування спадкодавця на соціальному обслуговуванні як одинокої особи, що потребує допомоги, є вагомим доказом, який спростовує факт проживання такої особи однією сім`єю з іншою особою. Отримання соціальних послуг, призначених для одиноких громадян, є несумісним із твердженням про наявність сім`ї, яка забезпечує постійний догляд та утримання.
Суд відхилив як докази постійного спільного проживання протягом 5 років наступні документи:
1) витрати на поховання, оскільки організація та оплата поховання свідчать про шанобливе ставлення до померлої та виконання морального обов`язку, проте, відповідно до сталої судової практики, самі по собі не є підтвердженням факту спільного проживання та ведення спільного господарства саме як сім`ї протягом визначеного законом строку;
2) квитанції про сплату комунальних послуг, так як такі датовані 2024 роком, тобто сформовані вже після смерті спадкодавиці. Вони не можуть підтверджувати спільний бюджет та участь у витратах на житло у період життя спадкодавця (2018–2023 рр.);
3) гарантійний талон та чеки, оскільки копії гарантійного талону на меблі та чеків підтверджують окремі факти придбання речей, але не є достатніми доказами ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків на постійній основі. Рукописні написи на документах щодо адреси доставки не дозволяють беззаперечно ідентифікувати, ким і коли вони були зроблені.
Показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які вказали на близькі стосунки позивача та померлої ("як сестри"), суд оцінив критично в сукупності з іншими доказами. За наявності документальних підтверджень реєстрації позивача в м. Миколаєві в 2020 році, перебування спадкодавця у шлюбі з іншою особою та її статусу "одинокої особи" в органах соцзахисту, показання свідків не можуть бути єдиною та достатньою підставою для встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю. Періодична допомога, відвідування та дружні стосунки, навіть тривалі, не є тотожними поняттю "проживання однією сім`єю" у розумінні ст. 3 СК України та ст. 1264 ЦК України.
Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Наявність у спадкодавця офіційного чоловіка протягом частини спірного періоду, реєстрація місця проживання позивача в іншому місті та офіційний статус спадкодавця як одинокої особи спростовують доводи позивача про існування усталених сімейних відносин, що є обов`язковою умовою для виникнення права на спадкування у четверту чергу.
Переглядаючи оскаржуване рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив судам, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.
Тлумачення вказаних норм права дає підстави для висновку, що для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів, а саме: 1) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; 2) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18), та Верховним Судом у постановах: від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц (провадження № 61-43735св18); від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17 (провадження № 61-7058св19); від 17 жовтня 2019 року у справі № 712/1294/17 (провадження № 61-34351св18); від 09 січня 2020 року у справі № 186/421/17 (провадження № 48280св18); від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18 (провадження № 61-17111св20).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідаючи на доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що позивачка ОСОБА_1 не надала належних і допустимих доказів її проживання разом із спадкодавицею однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, зокрема, на підтвердження ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Щодо доводів про те, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 важко назвати саме шлюбними відносинами, так як ОСОБА_4 був давнім знайомим ОСОБА_3 і навіть після офіційного оформлення шлюбних відносин він не проживав постійно за адресою проживання ОСОБА_3 , то колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що сам факт перебування спадкодавиці у зареєстрованому шлюбі протягом майже трьох років у межах досліджуваного п`ятирічного строку ставить під сумнів твердження позивача про те, що саме вона та спадкодавиця складали єдину сім`ю у розумінні Сімейного кодексу України.
Так само, і намагання позивачки обгрунтувати свою реєстрацію в м. Миколаєві необхідністю працевлаштуання та одночасне перебування її у шлюбі з ОСОБА_11 з 30 квітня 1981 року, про що свідчить актовий запис № 970, складений 30 квітня 1981 року Міським відділом РАГС м. Миколаєва (а.с. 13), не узгоджується з твердженнями позивачки щодо її позовних вимог.
При цьому, у будь-якому випадку самі показання свідків без належних та допустимих доказів спільного проживання, ведення спільного господарства і побуту не можуть бути єдиним доказом такого та підлягають оцінці лише в сукупності з іншими належними та допустимими доказами по справі і обов`язок доказування такого факту позивачем у даній справі не дотримано.
Сама по собі наявність на руках у позивачки правовстановлюючих документів на спірну квартиру (свідоцтва про право власності на спірну квартиру, витягу про державну реєстрацію прав на квартиру) не свідчить про факт спільного проживання позивачки зі спадкодавицею, як і наявність в неї свідоцтва про смерть, довідки про причини смерті ОСОБА_3 , оскільки згідно з п. 7 розділу п`ятого Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров`я, де настала смерть, та інших осіб.
Аргументи апеляційної скарги щодо реєстрації місця проживання позивачки у м. Миколаєві зводяться до припущень та власних міркувань, на яких з огляду на положення ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування ґрунтуватися не може.
Проведення та організація поховання спадкодавці також не може свідчити про проживання позивачки з ОСОБА_3 однією сім`єю, а лише свідчить про можливість відшкодування понесених позивачкою витрат органом місцевого самоврядування у разі визнання спадщини відумерлою.
Верховний Суд сформував та стало підтримує правову позицію про те, що власне ставлення позивача до нині померлого подружжя, періодичне придбання їм продуктів харчування та участь в сплаті комунальних послуг, а згодом і похованні не є підтвердженням факту спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, їх пов`язаності спільним побутом та взаємними правами і обов`язками, що в розрізі статті 1264 ЦК України дає право на спадщину (постанова у справі № 552/196/20).
Як правильно суд критично поставився і до намагання позивачки довести спільне придбання предметів домашнього вжитку, оскільки придбання техніки здійснено у м. Миколаєві (а.с. 19), і на сервісних та гарантійних документах рукописним текстом дописано адресу доставки: АДРЕСА_4 (а.с. 18, 19).
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди із висновками суду першої інстанції, який належним чином оцінив наявні у справі докази та надав ґрунтовну відповідь на всі доводи позивачки, ухваливши правильне по суті рішення за результатми розгляду спору.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Отже, суд першої інстанції вірно визначився із характером правовідносин сторін, дав їм належну правову оцінку та застосував відповідні норми права, вірно витлумачивши їх у світлі виниклих спірних правовідносин сторін та ухвалив законне та обґрунтоване рішення, вірно оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, а помилкові доводи апеляційної скарги цих висновків не спростували.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Хаджибейського районного суду міста Одеси від 30 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький