ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 року	м. Львів	Справа № 140/6883/25 пров. № А/857/47455/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суду у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сала П.І., 
суддів Гінди О.М., Заверухи О.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2025 року (суддя Костюкевич С.Ф.) у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та позиції відповідача, їх обґрунтування
У червні 2025 року ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (надалі - відповідач), у якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо його звільнення з військової служби відповідно до пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-XII зі змінами (надалі - Закон № 2232-XII) та зобов`язати відповідача повторно розглянути його рапорт від 16.05.2025 та звільнити його з військової служби у запас на вказаній правовій підставі. 
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 по мобілізації. 
16.05.2025 він звернувся до відповідача з рапортом до командира військової частини, до якого додав підтверджуючі документи, про звільнення з військової служби на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своєю матір`ю ОСОБА_1 , яка є особою з інвалідністю першої групи та потребує стороннього догляду, тоді як інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення або відсутні, або не можуть забезпечити необхідний догляд. Зокрема, рідний брат позивача - ОСОБА_2 , хоч і є працездатним, однак проживає у м. Києві та повний робочий день працює на підприємстві, віднесеному до критичної інфраструктури, тобто територіально та фактично не може здійснювати догляд за матір`ю.
Листом від 17.05.2025 відповідач повідомив позивача про відмову у задоволенні рапорту через ненадання повного переліку документів, передбачених вимогами чинного законодавства, та наявність інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону утримувати ОСОБА_1 (а саме її сина - ОСОБА_2 ). 
Позивач твердить, що здійснив усі заходи, передбачені законодавством, щодо подання рапорту на звільнення та надав усі необхідні підтверджуючі документи, а тому надана відмова у звільненні з військової служби є протиправною.
Своєю чергою, відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги заперечив та просив суд відмовити їх задоволенні.
Зазначив, що рапорт позивача від 16.05.2025 разом з усіма доданими до нього документами був уважно розглянутий командуванням військової частини НОМЕР_1 . У відповіді від 17.05.2025 № 3813 позивача повідомлено про відсутність підстав для задоволення рапорту про звільнення з військової служби, оскільки однією з умов для звільнення військовослужбовця з військової служби за сімейними обставинами під час дії воєнного стану є відсутність інших членів сім`ї першого або другого ступеня споріднення, які могли б забезпечити догляд особі з інвалідністю або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення з такою особою самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Разом з тим, як вбачається із доданих до рапорту документів, зокрема акта обстеження сімейного стану військовослужбовця від 29.04.2025, у матері позивача ОСОБА_1 є інші близькі повнолітні родичі, а саме син ОСОБА_2 , який мешкає в м. Києві. При цьому відповідач наголошує, що працевлаштування ОСОБА_2 на підприємстві ПАТ НВЦ "Борщагівський ХФЗ" не звільняє його від обов`язку піклуватися про свою непрацездатну матір.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06.10.2025, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо неналежного розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби за сімейними обставинами від 16.05.2025 на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт позивача про звільнення з військової служби за сімейними обставинами від 16.05.2025 на підставі вказаної норми Закону та прийняти рішення за результатами такого розгляду.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановляючи зазначене рішення, суд дійшов висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, оскільки за наслідками розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби не прийняв передбаченого законодавством рішення. Водночас суд не взяв до уваги письмову відповідь військової частини НОМЕР_1 від 17.05.2025, вважаючи, що мотивована відмова в задоволенні рапорту військовослужбовця повинна бути оформлена виключно у формі наказу.
Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги 
Відповідач не погодився з рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій просить це рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. 
Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що згідно з нормами чинного законодавства накази по особовому складу є основними документами, які встановлюють, змінюють або припиняють правові відносини військовослужбовців та видаються, зокрема, з питань звільнення, призупинення, поновлення та продовження ними військової служби. Відтак, оскільки за наслідками розгляду рапорту позивача не приймалося рішення про звільнення з військової служби, підстав для видання відповідного наказу у командира військової частини не було. Натомість суд першої інстанції помилково застосував правові норми, які не підлягали застосуванню, та не врахував тих, які поширюються на спірні правовідносини.
Рух справи в суді апеляційної інстанції
Апеляційне провадження відкрито ухвалою від 27.11.2025, постановленою колегією у складі судді-доповідача ОСОБА_3., суддів Гінди О.М., Заверухи О.Б. 
Наказом голови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.02.206 № 41/к/тв суддю ОСОБА_3 відраховано з 05.02.2026 зі штату суду у зв`язку із звільненням у відставку згідно з рішенням Вищої ради правосуддя від 05.02.2026 № 160/0/15-26.
На підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду від 26.03.2026 здійснено повторний автоматизований розподіл цієї справи між суддями Восьмого апеляційного адміністративного суду. 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу від 26.03.2026 суддею-доповідачем для розгляду справи визначено суддю Сала П.І.
Ухвалою від 01.04.2026 колегії у складі судді-доповідача Сала П.І., суддів Гінди О.М., Заверухи О.Б. справу прийнято до свого провадження з призначенням до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Як можна побачити з матеріалів справи, супровідним листом від 27.11.2025 на поштову адресу позивача, зазначену у позовній заяві, надсилались копія ухвали суду від 27.11.2025 про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги та доданих до неї документів.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України
Установлені судом обставини справи
Позивач ОСОБА_1 , будучи мобілізованим, проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Матір`ю позивача є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .
Відповідно до витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 198/25/246/В від 07.04.2025, за результатами проведеного оцінювання ОСОБА_1 встановлено першу групу інвалідності (причина інвалідності - загальне захворювання), безстроково, починаючи з 25.03.2025.
Водночас згідно з п. 17.1.3 вказаного рішення за станом здоров`я ОСОБА_1 потребує стороннього догляду.
Також, відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 12.06.1996, батько позивача, ОСОБА_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Комісійним актом обстеження сімейного стану військовослужбовця від 29.04.2025 зафіксовано, що ОСОБА_1 проживає з матір`ю в селищі Маневичі Камінь-Каширського району Волинської області однією сім`єю, мати військовослужбовця є особою з інвалідністю першої групи та потребує стороннього догляду. 
Разом з тим перевіркою встановлено наявність у ОСОБА_1 інших близьких родичів, окрім сина ОСОБА_1 , який проходить військову службу, а саме ще одного сина - ОСОБА_2 , 1969 р.н., дружини та дочки військовослужбовця ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , 1975 р.н. та ОСОБА_6 , 2014 р.н. 
Таким чином, комісією зроблено висновок про наявність у непрацездатної ОСОБА_1 члена сім`ї першого ступеня споріднення - сина ОСОБА_2 , який є працездатним.
16.05.2025 позивач звернувся до відповідача з рапортом про його звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі абз. 12 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII у зв`язку наявністю у матері інвалідності першої групи, необхідності забезпечення їй стороннього догляду та відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи для здійснення за нею постійного догляду. 
До рапорту позивач додав копії паспорта громадянина України ОСОБА_1 , витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 198/25/246/В від 07.04.2025, свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , довідки про склад сім`ї № 1241 від 11.04.2025, акта обстеження сімейного стану військовослужбовця від 29.04.2025, свідоцтва про народження НОМЕР_5 .
Також позивач надав довідку ПАТ НВЦ "Борщагівський ХФЗ" від 28.04.2025 № 18, згідно з якою брат ОСОБА_2 працює на підприємстві з 01.10.2004 і донині на посаді техніка-оператора електронного устаткування цеху № 1. Графік роботи позмінний. У зв`язку з виконанням покладених на нього обов`язків потребує присутності на робочому місці з понеділка по п`ятницю. Підприємство належить до підприємств критичної інфраструктури фармацевтичної галузі.
На вказаний рапорт позивачу надано письмову відповідь за вих. № 3813 від 17.05.2025, якою повідомлено про відмову у звільненні з військової служби у зв`язку з недостатністю документів, що підтверджують факт відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення з ОСОБА_1 , які можуть здійснювати за нею постійний догляд.
Вважаючи надану відмову протиправною, позивач звернувся до суду з позовом.
Оцінка апеляційним судом висновків суду першої інстанції, рішення якого переглядається, та доводів учасників справи
Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (надалі - Закон № 2232-ХІІ, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 1 Закону № 2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (надалі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
За змістом частини першої, другої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом.
Водночас згідно з ч. 6 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, є різновидом військової служби.
В силу приписів ч. 14 ст. 2 Закону № 2232-XII виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 3 Закону № 2232-XII)
Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
При цьому питання щодо звільнення з військової служби регламентуються статтею. 26 Закону № 2232-XII, зокрема, частиною четвертою цієї статті передбачені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період: під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану) (пункт 1) та під час воєнного стану (пункт 2).
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який відтоді неодноразово продовжувався та триває донині.
Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на таких:
г) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу);
У свою чергу, частиною 12 статті 26 Закону № 2232-ХІІ визначено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах:
3) під час дії воєнного стану:
необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Отже, зі змісту наведених правових норм висновується, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, за їх бажанням звільняються з військової служби під час воєнного стану у тому числі з необхідності здійснення постійного догляду за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю першої чи другої групи.
Водночас обов`язковою умовою реалізації військовослужбовцем права на звільнення з військової служби у цьому разі є: 1) або відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які б могли забезпечити догляд особі з інвалідністю, 2) або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27.02.2025 в справі № 380/16966/24 сформував правову позицію, згідно з якою "відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи" означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж "юридичної наявності" інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону № 2232-ХІІ.
Колегія суддів враховує, що нормами Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" не передбачено переліку осіб, які відносяться до членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення особи, яка потребує постійного догляду.
Поряд з цим, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно з абз. 2 резолютивної частини Рішення Конституційного суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміну "член сім`ї"), до кола членів сім`ї військовослужбовця належать його (її) дружина (чоловік), їхні діти і батьки.
Житлове законодавство також широко використовує поняття "член сім`ї". Так, стаття 64 Житлового кодексу до членів сім`ї наймача відносить дружину наймача, їхніх дітей і батьків; членами сім`ї наймача також можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом і ведуть із ним спільне господарство.
Окрім кодифікованих нормативно-правових актів, законодавець застосовує поняття "член сім`ї" і в інших правових документах, де висловлені різні підходи до його розуміння: члени сім`ї - це особи, які перебувають у шлюбі; проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою; їхні діти; особи, які перебувають під опікою чи піклуванням; є родичами прямої або непрямої лінії споріднення за умови спільного проживання (Закон України "Про попередження насильства в сім`ї"); члени сім`ї - це особи, які перебувають у шлюбі, а також їхні діти, в тому числі повнолітні, батьки, особи, які перебувають під опікою і піклуванням, інші особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі (Закон України "Про засади запобігання і протидії корупції"); члени сім`ї - це діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав; вдова (вдівець);батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті); внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли); жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили; утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (ст. 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей").
Отже, член сім`ї (у сімейно-правовому аспекті) - це особа, яка має тісний правовий зв`язок із сім`єю, що ґрунтується на шлюбі, спорідненні, усиновленні, інших формах влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, характеризується спільністю життя та інтересів, наявністю взаємних прав і обов`язків, передбачених сімейним законодавством.
Приписами абзацу другого частини першої статті 1265 Цивільного кодексу України унормовано, що ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.
Статтею 1261 Цивільного кодексу України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до статті 1262 Цивільного кодексу України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.
Підпунктом 14.1.263 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України передбачено, що членами сім`ї фізичної особи першого ступеня споріднення для цілей розділу IV цього Кодексу вважаються її батьки, її чоловік або дружина, діти такої фізичної особи, у тому числі усиновлені.
Членами сім`ї фізичної особи другого ступеня споріднення для цілей розділу IV цього Кодексу вважаються її рідні брати та сестри, її баба та дід з боку матері і з боку батька, онуки.
Безспірним є той факт, що позивач ОСОБА_1 та його повнорідний брат ОСОБА_2 є синами ОСОБА_1 , а отже, належать до членів сім`ї першого ступеня споріднення відповідно до положень чинного законодавства.
При цьому ОСОБА_1 є особою з інвалідністю першої групи за загальним захворюванням та потребує стороннього догляду (витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 198/25/246/В від 07.04.2025), що також відповідач не заперечує.
Спірним між сторонами є питання про те, чи можна вважати ОСОБА_2 , який є працездатним та працює на підприємстві критичної інфраструктури в іншому населеному пункті України, таким, що "відсутній" в розумінні абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону № 2232-ХІІ, а тому не може забезпечити догляд своїй матері з інвалідністю, що, своєю чергою, дає підстави для звільнення позивача ОСОБА_1 з військової служби відповідно до поданого рапорту.
Відповідаючи на вказане питання, колегія суддів враховує, що згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. 
Згідно з ч. 1 ст. 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Відтак окреме проживання громадянина, наявність своєї сім`ї чи роботи із повною зайнятістю не звільняє його від обов`язку утримувати свою непрацездатну матір, піклуватися про неї та забезпечувати їй догляд у разі такої необхідності.
Крім того, фактична відсутність можливості особисто здійснювати догляд за матір`ю також не може свідчити про звільнення його від виконання відповідного, передбаченого законом обов`зку. 
Таким чином, окреме проживання, наявність власної сім`ї чи повної зайнятості не звільняють ОСОБА_2 від обов`язку утримувати свою непрацездатну матір і піклуватися про неї. Навіть відсутність можливості здійснювати догляд особисто не знімає з особи відповідальності, передбаченої законом.
Як вже мовилося вище, в аспекті права військовослужбовців, які проходять військову службу в особливий період, звільнитися з військової служби за сімейними обставинами з підстав, передбачених абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, визначальним є відсутність інших (крім самого військовослужбовця) членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які б могли здійснювати догляд за одним зі своїх батьків, які особами з інвалідністю першої чи другої групи та потребують постійного догляду.
І хоча використана у відповідній нормі правова конструкція "відсутність інших членів сім`ї" не може тлумачитися звужено, тобто виключно як їхня фізична відсутність, наголос законодавця свідчить про винятковість випадків визнання родичів "відсутніми" в цілях застосування відповідних нормативних положень. 
Це означає, що будь-яка причина, яка претендує на роль "об`єктивної перешкоди", повинна мати характер непереборності.
Наведене підтверджується й висновками Верховного Суду, зробленими у вже згаданій постанові від 27.02.2025 у справі № 380/16966/24.
У цій постанові суд касаційної інстанції зауважив, що про "відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи" йдеться, насамперед, у разі реальної відсутності таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж "юридичної наявності" інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа теж вважається відсутньою у розумінні приписів абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2122-IX.
Далі Верховний Суд зазначив, що "… В контексті Закону № 2232-XII поняття "відсутність" охоплює не лише фізичну відсутність особи, а й її нездатність виконувати обов`язки з догляду через об`єктивні обставини (перебування в полоні, відбування покарання, здійснення військової служби тощо). Військова служба є такою обставиною, що унеможливлює фактичне здійснення догляду, оскільки військовослужбовці, з огляду на службові обов`язки, не можуть вільно розпоряджатися своїм місцеперебуванням, часом та виконувати функції, несумісні з проходженням військової служби.
У цьому випадку, хоча формально існує інший член сім`ї першого ступеня споріднення (брат позивача), його неможливість здійснювати догляд за батьком через проходження військової служби є не лише об`єктивною підставою, що унеможливлює виконання такого обов`язку, а й фактичним підтвердженням відсутності іншої особи, спроможної забезпечити необхідний догляд.
Проходження військової служби накладає на військовослужбовця суворі обмеження щодо свободи пересування та виконання будь-яких додаткових обов`язків, не пов`язаних із військовою діяльністю. Відтак сама його фізична присутність в Україні не свідчить про можливість здійснення догляду за непрацездатним членом сім`ї.
З огляду на це, проходження військової служби братом позивача не може бути достатньою підставою для відмови у звільненні іншого військовослужбовця, оскільки такий член сім`ї не може взяти на себе фактичну опіку і здійснювати необхідний догляд.
Звільнення одного з військовослужбовців для забезпечення належного догляду за особою з інвалідністю I групи у цьому випадку є правомірним також з точки зору дотримання принципів соціальної справедливості та гарантій соціального захисту …".
Отже, ключовий висновок Верховного Суду полягає у розмежуванні "юридичної наявності" родича (запис у документах) та його "фактичної спроможності" здійснювати догляд. Суд визнав, що якщо держава сама обмежила волю особи (полон, ув`язнення) або залучила її до виконання обов`язку, що виключає можливість перебування поруч із хворим (військова служба), то така особа вважається реально відсутньою. Це дозволяє іншому родичу взяти на себе догляд та отримати відповідні правові підстави для відстрочки або звільнення.
Застосовуючи наведену правову позицію з урахуванням обставин цієї справи, колегія суддів переконана, що робота в іншому місті, навіть на підприємстві критичної інфраструктури, не підпадає під критерії "реальної відсутності". На відміну від військовослужбовця чи полоненого, цивільний працівник перебуває у правовому полі трудового законодавства, яке базується на свободі вибору. Водночас стаття 38 КЗпП України прямо зобов`язує роботодавця звільнити працівника у визначений ним строк, якщо виникає потреба у догляді за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи. Тобто, на погляд колегії суддів, робота - це соціальний вибір, а не непереборна перешкода.
Таким чином, статус "критичного підприємства" чи територіальна віддаленість не нівелюють безумовний обов`язок повнолітньої дитини доглядати за непрацездатними батьками. У розумінні позиції Верховного Суду такий син вважається фактично наявним, оскільки він не обмежений державою у фізичній свободі та має юридичний інструментарій для повернення до матері з метою здійснення догляду.
Ураховуючи наведене, можливо констатувати, що правова конструкція "відсутність інших членів сім`ї", вжита у абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2122-IX, охоплює лише ті ситуації, де перешкода для догляду є зовнішньою, примусовою та непереборною для самої особи. Робота в іншому місті є наслідком вольового рішення, а тому не може вважатися об`єктивною причиною "відсутності" члена сім`ї першого ступеня спорідненості, яка б давала право іншому родичу на відстрочку чи звільнення.
З цих мотивів колегія суддів відхиляє доводи позивача про відсутність інших осіб, які можуть здійснювати догляд за його хворою матір`ю та доходить висновку, що військова частина НОМЕР_1 надала військовослужбовцю ОСОБА_1 правомірну відмову у його звільненні з військової служби з огляду на наявність, згідно з поданими документами, інших працездатних осіб, а саме ОСОБА_2 , який відповідно до закону зобов`язаний піклуватися про свою непрацездатну матір та утримувати її. 
Оцінюючи висновок суду першої інстанції про допущення відповідачем протиправної бездіяльності через неприйняття за наслідками розгляду рапорту позивача рішення про відмову у звільненні з військової служби у формі наказу, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно з п. 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення), встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Пунктом 233 Положення визначено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
При звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України.
Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (п. 241 Положення).
Згідно з пп. 2 п. 225 Положення звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу":
у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;
у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;
у військових званнях до полковника (капітана 1 рангу) включно за всіма підставами - командувачами видів Збройних Сил України, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, командиром військової частини, начальником Генерального штабу Збройних Сил України, керівником служби персоналу Міністерства оборони України, начальником Національного університету оборони України імені Івана Черняховського;
у військових званнях до бригадного генерала та прирівняних до них згідно із пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців" військових звань включно за всіма підставами - Головнокомандувачем Збройних Сил України;
у військових званнях до генерал-лейтенанта (віце-адмірала) та прирівняних до них згідно із пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців" військових звань включно за всіма підставами - Міністром оборони України;
у військових званнях генерала (адмірала) та прирівняному до них згідно із пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців" військовому званні - Президентом України.
Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009 № 170 в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин (далі - Інструкція № 170), визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Відповідно до п. 12.1 Інструкції № 170 звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.
Пунктом 5 додатку 19 Інструкції № 170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Зокрема, відповідно до підпункту 26 пункту 5 Додатку 19 Інструкції, яким визначено Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", подаються документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а у разі необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи:
документи, які підтверджують відповідні родинні зв`язки з цією особою (особами);
один із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, її чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків): один із документів, що підтверджує інвалідність особи першого чи другого ступеня споріднення, її потребу у постійному догляді та акт перевірки сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки;
один із документів, що підтверджує інвалідність особи, яка потребує догляду: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за формою згідно з наказом МОЗ від 10 грудня 2024 року № 2067, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи копія посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю", "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю", в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою згідно з наказом Мінсоцполітики від 21.09.2015 № 946;
висновок медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за формою згідно з наказом МОЗ від 10.12.2024 № 2067, про потребу в постійному догляді.
Крім того, наказом Міністра оборони України від 15.09.2022 № 280 затверджено Інструкцію з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, яку зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14.11.2022 за № 1407/38743.
Розділу X зазначеної Інструкції регламентує питання видання наказів по особовому складу. Так, пунктами 1-3 цього розділу визначено, що накази по особовому складу є основними документами, які встановлюють, змінюють або припиняють правові відносини всіх військовослужбовців (крім осіб, які проходять базову військову службу).
Накази по особовому складу видаються посадовими особами, визначеними Положенням.
Накази по особовому складу щодо військовослужбовців (крім осіб, які проходять базову військову службу) видаються з таких питань:
1) призов (прийняття) на військову службу за контрактом;
2) укладення, призупинення та припинення (розірвання) контракту або продовження його дії;
3) присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні;
4) призначення на посади, у тому числі у разі зміни назви посади, військово-облікової спеціальності, штатно-посадової категорії (крім випадків зміни розміру посадових окладів (тарифних розрядів) та зміни рівня військової освіти за посадою);
5) звільнення з посад, переміщення по службі, продовження строків перебування на посадах, зарахування у розпорядження;
6) направлення за кордон, повернення з-за кордону в Україну (призначення на посади, зарахування у розпорядження посадових осіб);
7) направлення для подальшого проходження військової служби з одного військового формування до іншого з виключенням із списків особового складу формування, з якого вибули, та включенням до списків особового складу формування, до якого прибули;
8) прикомандирування депутатів, які є військовослужбовцями, на підставі офіційно оприлюднених результатів виборів народних депутатів України або на підставі рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим або відповідної місцевої ради про обрання їх на виборну посаду;
9) відрядження до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних закладів освіти із залишенням на військовій службі;
10) залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі;
11) звільнення, призупинення, поновлення та продовження військовослужбовцю військової служби;
12) зарахування слухачами військових навчальних закладів, а також ад`юнктами, докторантами військових навчальних закладів або наукових установ, закінчення військових навчальних закладів, ад`юнктури, докторантури;
13) виключення із списків особового складу Збройних Сил (Держспецтрансслужби) померлих (загиблих), визнаних безвісно відсутніми або оголошених померлими;
14) присвоєння особистих номерів (крім осіб рядового сержантського і старшинського складу за призовом);
15) оголошення посадового становища у зв`язку зі зміною дійсного найменування органу управління, військової частини, установи, а також, у разі присвоєння гвардійського найменування (у тому числі у режимних (закритих) військових частинах, в яких військовослужбовці призначаються на посади за умовним найменуванням);
16) нагородження (заохочення) військовослужбовців;
17) зміна прізвища, власного імені та по батькові (за наявності), статі;
18) закінчення військового навчального закладу заочної форми навчання.
Отже, з системного аналізу наведених вище норм чинного законодавства висновується, що звільнення військовослужбовців з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини здійснюється шляхом подання військовослужбовцем рапорту та документів, які підтверджують підстави для звільнення, а розгляд рапорту військовослужбовця про звільнення зі служби має відбуватися за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, уточнення даних про проходження особою військової служби, документальне підтвердження періодів служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проведення розрахунку вислуги років військової служби.
Наслідком розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи надання обґрунтованої відмови у задоволенні рапорту.
Розглянутим вважається рапорт, по якому прийнято рішення та це рішення (відповідь) доведена до військовослужбовця належним чином.
Подібних висновків дійшов КАС ВС у постанові від 02.04.2025 в справі № 280/7446/24.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про обов`язковість видання військовою частиною наказу по особовому складу в тому числі у разі відмови у задоволення рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є помилковим та не відповідає нормам матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини.
Оскільки відповідач за наслідками розгляду поданого позивачем рапорту надав обґрунтовану відмову у його задоволенні, оформлену листом № 3813 від 17.05.2025 за підписом ТВО командира військової частини НОМЕР_1 , відсутні підстави вважати, що має місце протиправна бездіяльність відповідача щодо належного розгляду рапорту позивача.
Додатково колегія суддів зауважує, що, звертаючись до суду, позивач оскаржував саме відмову у звільненні з військової служби, а не бездіяльність відповідача щодо розгляду рапорту. Натомість оскаржуваним рішенням суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та наведеного заявником обґрунтування на їх підтримку, що не узгоджується з положеннями статті 9 КАС України та принципом диспозитивності в адміністративному судочинстві.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За правилами ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема: 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно із частиною другою цієї статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Враховуючи висновки, викладені в мотивувальній частині цієї постанови, колегія суддів вважає, що рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову у повному обсязі.
Висновки щодо розподілу судових витрат
Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Крім того, за правилами, визначеними ч. 2 ст. 139 КАС України, в разі задоволення позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції задоволено апеляційну скаргу суб`єкта владних повноважень, який поніс судові витрати винятково у виді судового збору за подання апеляційної скарги, то сплачений ним судовий збір не може бути стягнутий за рахунок позивача.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2025 року у справі № 140/6883/25 скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - відмовити повністю.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач	 	П. І. Сало 	
судді:	 	О. М. Гінда 	
 	 	О. Б. Заверуха 	
Повне судове рішення складено 11.05.26