П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/8131/25	

Категорія 111030200	Головуючий у суді І інстанції: Ярощук В.Г. час і місце ухвалення: 11:54, м. Миколаїв	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача	Семенюк Г.В.	
суддів: 	Федусик А.Г.	
 	Шляхтицький О.І.	
при секретарі	Вишневській А.В.	

за участю сторін:
представника апелянта – Клюцевської С. О.;
представника позивача – Дяченка Е. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень і вимоги, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень і вимоги, мотивуючи його тим, що у період з 2015 по 2021 рік вона була зареєстрована як фізична особа-підприємець. У листопаді 2024 року відповідач провів документальну позапланову невиїзну перевірку позивачки. За результатами перевірки відповідач склав відповідний акт, у якому зазначив про заниження нею податку на доходи фізичних осіб (далі – ПДФО) за 2018-2020 роки у сумі 2085113,01 грн, військового збору (далі – ВЗ) на суму 168840,43 грн і єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі – ЄСВ) в сумі 585890,61 гривні. На підставі вищезазначеного акта перевірки відповідач прийняв оскаржувані податкові повідомлення-рішення (далі – ППР) і вимоги про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ. На думку позивачки, вказані ППР і вимоги про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ є протиправними.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 січня 2026 року позов задоволено частково. Визнано протиправними і скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Миколаївській області:
від 17.12.2024 № 25349/14292405 (форма “Р”) в частині збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, у розмірі 2170922 (Два мільйони сто сімдесят тисяч дев`ятсот двадцять дві) гривні 89 копійок;
від 17.12.2024 № 25354/14292405 (форма “Р”) в частині збільшення суми грошового зобов`язання за платежем військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, у розмірі 174761 (Сто сімдесят чотири тисячі сімсот шістдесят одна) гривня 51 копійка.
Визнано протиправною і скасовано вимогу Головного управління ДПС у Миколаївській області про сплату боргу (недоїмки) від 06.02.2025 № Ф-0484/1429 щодо сплати заборгованості в розмірі 585890 (П`ятсот вісімдесят п`ять тисяч вісімсот дев`яносто) гривень 61 копійка.
Відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС у Миколаївській області:
від 17.12.2024 № 25349/14292405 (форма “Р”) в частині збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, у розмірі 422123 (Чотириста двадцять дві тисячі сто двадцять три) гривні 44 копійки;
від 17.12.2024 № 25354/14292405 (форма “Р”) в частині збільшення суми грошового зобов`язання за платежем військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, у розмірі 35176 (Тридцять п`ять тисяч сто сімдесят шість) гривень 96 копійок;
від 17.12.2024 № 25363/14292405 (форма “ПС”) щодо застосування адміністративного штрафу у розмірі 1020 (Одна тисяча двадцять) гривень 00 копійок.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС у Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції розглянути питання щодо залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень і вимоги. Скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13.01.2026 у справі №400/8131/25 в частині задоволених вимог. Ухвалити постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги ГУ ДПС у Миколаївській області посилається на те, що суд першої інстанції поновив строк на оскарження рішення суб`єкта владних повноважень усупереч відсутності конкретних обставин та доказів позивача, які би вказували на об`єктивність, поважність причин пропуску строку, і найголовніше наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку між такими обставинами і фактом пропуску процесуального строку. Перевірці з боку суду також підлягають обставини вжиття платником податків всіх залежних від нього заходів для забезпечення повної та об`єктивної податкової перевірки, сприяння контролюючому органу у здійсненні податкового контролю, а також добросовісність та безсторонність контролюючого органу під час реалізації своїх повноважень. Будь-яких заяв про неможливість виконання податкових обов`язків або про втрату первинних документів від ОСОБА_1 до податкового органу не надходило. Суб`єкт господарювання не підтвердив первинними документами руху активів між суб`єктами господарювання під час проведення перевірки.
Позивач надав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у якому вважає, що вимоги Апелянта є необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції законним, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню. ОСОБА_1 мала право подавати банківську виписку до суду першої інстанції як на підтвердження своїх вимог. Відповідач не був позбавлений можливості звернутися до банку з метою отримання відповідної інформації про рух коштів Позивачки.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до відповідей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 09.01.2026 № 2225402 і від 09.01.2026 № 2225412 у періоди з 29.01.2015 по 28.08.2015 та з 08.07.2016 по 06.04.2021 позивачка була зареєстрована як фізична особа-підприємець (а.с. 135-138, том 3).
Згідно з розрахунків податкових зобов`язань на доходи фізичних осіб та військового збору з доходів, отриманих самозайнятою особою (додаток Ф2) до податкової декларації):
у 2018 році загальна сума одержаного позивачкою доходу становила 8182026,65 грн, вартість документально підтверджених витрат – 7854093,83 грн, чистий дохід – 327932,81 грн (а.с. 98, том 3);
у 2019 році загальна сума одержаного позивачкою доходу становила 700000,00 грн, вартість документально підтверджених витрат – 620000,00 грн, чистий дохід – 80000,00 грн (а.с. 99, том 3).
Податкові декларації про майнових стан і доходи за 2020 і 2021 роки позивачка контролюючому органу не подала.
Актом звірки між позивачкою і ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “БАК” від 31.12.2018 за період 2018 року (а.с. 60, зворотній бік, 61, том 2) зафіксовано, що вона здійснила витрати на користь контрагента на загальну суму 524961,48 гривні. Згідно з видатковими накладними від 09.02.2018 № Б090218/03, від 23.02.2018 № Б230218/04, від 06.03.2018 № Б060318/11, від 28.03.2018 № 366, від 13.04.2018 № 471, від 03.05.2018 № 654 і від 19.09.2018 № 1868 (а.с. 51-52, 56, зворотній бік, 58, 59, лицьовий бік, 60, лицьовий бік том 2) позивачка здійснила в 2018 році видатки на загальну суму 262480,74 гривні.
Відповідно до видаткової накладної від 25.10.2018 № 2063 (а.с. 237, том 1) позивачка здійснила оплату за товар ПРИВАТНОМУ ПІДПРИЄМСТВУ “КИЇВСЬКА ПАЛИВНА КОМПАНІЯ” на суму 102267,00 гривень.
Згідно з видатковими накладними від 12.06.2018 № РН-0002489, від 12.06.2018 № РН-0002547, від 13.06.2018 № РН-0002512, від 19.06.2018 № РН-002577, від 25.06.2018 № РН-0002643, від 26.06.2018 № РН-0002475, від 26.06.2018 № РН-0002658, від 13.07.2018 № РН-0002840, від 15.08.2018 № РН-0003186, від 15.08.2018 № РН-0003186, від 28.09.2018 № РН-0003675, від 21.11.2018 № РН-0004248, від 01.02.2019 № РН-0000257, від 20.02.2019 № РН-0000462 і від 21.02.2019 № РН-0000469 (а.с. 233-236, том 1) позивачка здійснила оплату за товар ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “СК АЛЬЯНС 2006” у 2018 році на загальну суму 398317,01 грн і в 2019 році – 172227,60 гривні.
Відповідно до видаткової накладної від 05.06.2018 № 507 (а.с. 59, зворотній бік, том 2) позивачка здійснила оплату за товар ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “ЕЛІТ ТАЄРС” на суму 17066,70 гривні.
Згідно з Актом звірки між позивачкою і ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “ТУРЩЕБ” від 23.07.2025 (а.с. 12-16, том 2) за період з 01.01.2016 по 23.07.2025 вона здійснила витрати на користь контрагента на загальну суму 2698444,70 гривні.
Відповідно до Акта звірки між позивачкою і ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “ТУРЩЕБ” від 23.07.2025 за договором № 1/1 від 25.07.2016 (а.с. 17-19, том 2) за період з 01.01.2016 по 23.07.2025 вона здійснила витрати на користь контрагента на загальну суму 1136979,06 гривні (а.с. 12-16, том 2).
Актом звірки між позивачкою і ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “СПЕЦІАЛІЗОВАНА КОМПАНІЯ “МКФ” від 31.12.2025 (а.с. 62, том 2) за період з січня 2019 року по грудень 2021 року вона здійснила витрати на користь контрагента на загальну суму 992235,20 гривні.
Згідно з Актом звірки між позивачкою і ФОП ОСОБА_2 від 30.11.2019 (а.с. 63, том 2) за період з 01.01.2018 по 30.11.2019 вона здійснила витрати на користь контрагента на загальну суму 108710,36 гривні.
Відповідно до Акта звірки між позивачкою і ПРИВАТНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ “АГЕНТСТВО АНЖЕЛІКА” від 30.06.2025 (а.с. 65-68, том 2) за період січень 2016 року – червень 2025 року вона здійснила витрати на користь контрагента на загальну суму 882328,50 гривні.
Згідно з Актом звірки між позивачкою і ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “КОРПОРАЦІЯ БУГСЬКІ КАР`ЄРИ” від 01.04.2022 (а.с. 69, 70, лицьовий бік, том 2) за період з 01.01.2016 по 01.04.2022 вона здійснила витрати на користь контрагента на загальну суму 999918,80 грн (а.с. 70, зворотній бік, том 2).
Актами вибірки (інформаційний звіт) і актами прийому-передачі ТМЦ, складеними позивачкою і ПІДПРИЄМСТВОМ З ІНОЗЕМНИМИ ІНВЕСТИЦІЯМИ “АМІК УКРАЇНА”, за період з січня 2018 року по липень 2019 року (а.с. 84-104, том 2) зафіксовано отримання і оплату за товар позивачкою у 2018 році на загальну суму 2345697,97 грн, а в 2019 році – 1354108,42 гривні.
Витрати позивачки за період з 01.01.2015 по 31.12.2022 підтверджуються випискою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК “ПРИВАТБАНК” від 20.03.2025 № 20.1.0.0.0/7-250304/24473 з поточного рахунку позивачки № НОМЕР_1 (а.с. 98-229, том 1), зокрема у 2018 році на загальну суму 5228751,98 грн, у 2019 році – 4137262,71 грн, а саме по контрагентах:
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “БАК” за 2019 рік на суму 260087,40 грн (а.с. 120, лицьовий бік, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “СК АЛЬЯНС 2006” за 2019 рік на суму 569047,80 грн (а.с. 117, лицьовий бік, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “ТУРЩЕБ” за 2018 рік на суму 1675307,80 грн (а.с. 113, зворотній бік, 114, лицьовий бік, том 3) і за 2019 рік на суму 690316,90 грн (а.с. 127, лицьовий бік, том 3);
ФОП ОСОБА_2 за 2018 рік на суму 172425,97 грн (а.с. 114, зворотній бік, 115, лицьовий бік, том 3);
ПРИВАТНОМУ ПІДПРИЄМСТВУ “АГЕНТСТВО АНЖЕЛІКА” за 2018 рік на суму 540313,00 грн (а.с. 111, зворотній бік, 112, лицьовий бік, том 3) і за 2019 рік на суму 33844,10 грн (а.с. 123, зворотній бік, том 3);
ПІДПРИЄМСТВУ З ІНОЗЕМНИМИ ІНВЕСТИЦІЯМИ “АМІК УКРАЇНА” за 2018 рік на суму 2737312,27 грн (а.с. 106, зворотній бік, 107-111, том 3) і за 2019 рік на суму 1231794,93 грн (а.с. 117, лицьовий бік, 118-119, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “АГРО ЛОГІСТИКА” за 2018 рік у розмірі 22000,00 грн (а.с. 106, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “СМАРТ ПАК” за 2018 рік у розмірі 60460,00 грн (а.с. 112, зворотній бік, том 3) і за 2019 рік у розмірі 111380,00 грн (а.с. 125, лицьовий бік, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “ВТК” за 2018 рік у розмірі 20932,94 грн (а.с. 113, лицьовий бік, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “ 100 ШИН+” за 2019 рік у розмірі 26452,00 грн (а.с. 116, лицьовий бік, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “АВТО-ЛАКЦЕНТР” за 2019 рік у розмірі 49040,00 грн (а.с. 116, зворотній бік, том 3);
ОСОБА_3 за 2019 рік у розмірі 101125,00 грн (а.с. 120, зворотній бік, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “КВОРУМ-НАФТА” за 2019 рік у розмірі 246600,00 грн (а.с. 121, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “МПК ТАЕРС” за 2019 рік у розмірі 12350,00 грн (а.с. 122, зворотній бік, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “НІКСТРОМ” за 2019 рік у розмірі 10978,26 грн (а.с. 123, лицьовий бік, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “МИКИТІВСЬКИЙ ГРАНІТНИЙ КАР`ЄТ” за 2019 рік у розмірі 466185,10 грн (а.с. 124, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “СТОУН” за 2019 рік у розмірі 107776,80 грн (а.с. 125, зворотній бік, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “ТЕХНО-МАССІВ” за 2019 рік у розмірі 2210,01 грн (а.с. 126, лицьовий бік, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “ТРАНС ЛІДЕР 1” за 2019 рік у розмірі 74900,00 грн (а.с. 126, зворотній бік, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “ШІПІНГ-ЛАЙН” за 2019 рік у розмірі 120739,41 грн (а.с. 127, зворотній бік, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “ЮГ ТРАНС ЛОГІСТИК” за 2019 рік у розмірі 22435,00 грн (а.с. 128, том 3).
Відповідно до Акта про знищення документів ФОП ОСОБА_1 , складеного позивачкою 03.03.2022 (а.с. 50, том 2), було знищено частину документів, що належали фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 , у зв`язку з ризиком потрапляння документів до третіх осіб, а також у зв`язку з веденням активних бойових дій у місті Вознесенськ Миколаївської області з 02 по 06 березня 2022 року.
На підставі наказу Головного управління ДПС у Миколаївській області від 04.09.2024 № 1194-п “Про проведення документальної позапланової перевірки платника податків – фізичної особи ОСОБА_1 ” (а.с. 44, зворотній бік, том 2) у період з 23.10.2024 по 29.10.2025 відповідач провів документальну позапланову невиїзну перевірку позивачки.
Перед початком вказаної перевірки відповідач надіслав позивачці лист від 05.09.2025 № 20292/6/14-29-24-05-03 (а.с. 45, зворотній бік, 46, том 2) з проханням до позивачки надати інформацію та документи, зокрема книги обліку доходів і витрат (ф-10). Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (ф. 119) до поштового відправлення № 0600958918418 (а.с. 47, лицьовий бік, том 2) позивачка отримала цей лист 16.09.2024.
Відповідно до Акта від 29.10.2024 № 1253/14-29-24-05/3293216626 про ненадання платником податків документів на документальну позапланову невиїзну перевірку (а.с. 86, том 3) станом на 29.10.2024 (останній день перевірки) позивачка не надала документи, запитувані в неї контролюючим органом листом від 05.09.2024 № 20324/6/14-29-24-05-02.
За підсумками документальної позапланової невиїзної перевірки Головне управління ДПС у Миколаївській області склало Акт від 05.11.2024 № 18341/14-29-24-05/3293216626 “Про результати документальної позапланової перевірки платника податків – фізичної особи ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками за період з 01.01.2018 по 06.04.2021, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за періоди з 29.01.2015 по 28.08.2015 та з 08.07.2016 по 06.04.2021” (далі – Акт від 05.11.2024) (а.с. 20-42, 48, зворотній бік, 49, том 2).
В Акті від 05.11.2024 відповідач зафіксував порушення позивачкою, зокрема:
пункту 176.1 статті 176, пункту 177.10 статті 177 ПК України, пункту 1 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 № 481, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.10.2013 за № 1686/24218, а саме: книга обліку доходів і витрат за період здійснення діяльності з 01.01.2018 по 06.04.2021 відсутня (не надана до перевірки);
пункту 177.2, підпункту 177.3.1 пункту 177.3, пункту 177.4 статті 177 ПК України, а саме: заниження ПДФО від здійснення господарської діяльності за 2018 рік на суму 1470995,63 грн, за 2019 рік на суму 560737,65 грн та 2020 рік на суму 53379,74 грн;
пункту 1 частин другої статті 6, пункту 2 частини першої статті 7, частини восьмої статті 9 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” щодо заниження єдиного внеску за 2015 рік на загальну суму 3381,20 грн, за 2018 рік на загальну суму 147430,80 грн, за 2019 рік на загальну суму 165250,80 грн та за 2020 рік на загальну суму 65241,92 грн;
пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України щодо заниження військового збору від здійснення господарської діяльності, що підлягає сплаті до бюджету за 2018 рік в загальній сумі 117663,98 грн, за 2019 рік в загальній сумі 46728,14 грн та за 2020 рік в загальній сумі 4448,31 грн;
пункту 4 частини другої статті 6 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”, пункту 2, абзацу третього пункту 3 розділу ІІІ Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 № 435 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 15.05.2018 № 511), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.06.2018 за № 692/32144, але згідно з пунктом 7 статті 25 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності про нарахування єдиного внеску у складу звітності з податку на доходи фізичних осіб (єдиного податку) накладаються штрафи, передбачені за порушення порядку подання такої звітності, у порядку та розмірах, встановлених ПК України, а саме: не подання звітів про нарахування єдиного внеску за 2015, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки; подання звіту про нарахування єдиного внеску за не встановленою формою за 2016 рік.
На підставі Акта перевірки від 05.11.2024 відповідач виніс, зокрема:
ППР від 17.12.2024 № 25349/14292405 (форма “Р”) (а.с. 15-16, том 1), згідно з яким збільшив суму грошового зобов`язання за платежем ПДФО, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, у розмірі 2593046,33 грн;
ППР від 17.12.2024 № 25354/14292405 (форма “Р”) (а.с. 13-14, том 1), згідно з яким збільшив суму грошового зобов`язання за платежем ВЗ, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, у розмірі 209938,47 грн;
ППР від 17.12.2024 № 25363/14292405 (форма “ПС”) (а.с. 12, том 1), згідно з яким на позивачку накладено адміністративний штраф у розмірі 1020,00 гривні.
вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.02.2025 № Ф-0484/1429 (а.с. 11, том 1) щодо сплати позивачкою ЄСВ у сумі 585890,61 грн, з яких 381304,72 грн – недоїмка, 165267,70 грн – штрафи і 39318,19 грн – пеня.
Відповідач виставив позивачці податкову вимогу від 07.02.2025 № 0001254-1307-1429 (форма “Ф”) на суму 3389248,79 грн (а.с. 49, том 1), яку вона отримала 13.02.2025, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (ф. 119) до поштового відправлення № 0601110339295 (а.с. 50, том 1).
Вважаючи вищезазначені ППР і вимогу про сплату боргу (недоїмки) протиправними, позивачка оскаржила їх до суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 ПК України контролюючими органами є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) – щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи.
Підпунктом 191.1.34 статті 191 ПК України встановлено, що контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 193 цього Кодексу, зокрема, забезпечують визначення в установлених цим Кодексом, іншими законами України випадках сум податкових та грошових зобов`язань платників податків, застосування і своєчасне стягнення сум передбачених законом штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) за порушення податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Згідно з пунктом 61.1 статті 61 ПК України податковий контроль – система заходів, що вживаються контролюючими органами та координуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Податковий контроль здійснюється шляхом перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин (підпункт 62.1.3 пункту 62.1 статті 62 ПК України).
Відповідно до абзацу першого пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові; позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Згідно з абзацом першим підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Таким чином, відповідач, як контролюючий орган, наділений повноваженнями щодо здійснення контролю за своєчасністю сплати платниками податків і зборів шляхом проведення документальних перевірок.
Згідно з підпунктом 78.1.7 пункту 78.1 статті 78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності такої підстави: розпочато процедуру реорганізації юридичної особи (крім перетворення), припинення юридичної особи або підприємницької діяльності фізичної особи – підприємця, закриття постійного представництва чи відокремленого підрозділу юридичної особи, в тому числі іноземної компанії, організації, порушено провадження у справі про визнання банкрутом платника податків або подано заяву про зняття з обліку платника податків.
Отож відповідач мав право проводити документальні позапланові перевірки, зокрема, коли розпочато процедуру припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.
Документальна позапланова виїзна перевірка позивачки здійснена відповідачем з 23.10.2024 по 29.10.2024 у зв`язку з отриманням контролюючим органом повідомлення від державного реєстратора про внесення до ЄДР запису від 06.04.2021 № 20025210060002009236 рішення щодо припинення позивачкою підприємницької діяльності. Зазначені факти задокументовані в Акті від 05.11.2024.
Таким чином, відповідач мав правові підстави для проведення позапланової документальної перевірки позивачки у жовтні 2024 року у зв`язку з припиненням підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.
Відповідно до абзацу першого пункту 102.1 статті 102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня – у разі проведення перевірки відповідно до статей 39 і 392 цього Кодексу, застосування вимог пункту 141.4 статті 141 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, – за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.
У разі виявлення за результатами перевірки порушень інших вимог податкового законодавства, безпосередньо не пов`язаних з декларуванням податкових зобов`язань платником податків, а також порушень вимог іншого, крім податкового, законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму штрафних санкцій (фінансових санкцій, штрафів) платника податків не пізніше 1095 дня з дня вчинення відповідного правопорушення (абзац третій пункту 102.1 ПК України).
Згідно з абзацом одинадцятим пункту 522 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України на період з 18 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), зупиняється перебіг строків давності, передбачених статтею 102 цього Кодексу.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 “Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2” установлено, що з 19.12.2020 до 30.06.2023 на території України продовжено дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 “Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2”, від 20.05.2020 № 392 “Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2” та від 22.07.2020 № 641 “Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2”.

Поряд з цим, пунктом 2 розділу ІІ Закону України “Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану” від 15.03.2022 № 2120-ІХ, який набрав чинності 17.03.2022, зупинено дію пункту 522 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України на період дії воєнного, надзвичайного стану.
Натомість вищенаведеним Законом України внесено зміни до статті 102 ПК України шляхом доповнення її пунктом 102.9 такого змісту:
“ 102.9. На період дії правового режиму воєнного, надзвичайного стану зупиняється перебіг строків, визначених цим Кодексом, іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи”.
Згідно зі статтею 1 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні введено воєнний стан, строк дії якого Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 06.02.2023 № 58/2023, від 01.05.2023 № 254/2023, від 26.07.2023 № 451/2023, від 06.11.2023 № 734/2023, від 05.02.2024 № 49/2024, від 06.05.2024 № 271/2024, від 23.07.2024 № 469/2024, від 28.10.2024 № 740/2024, від 14.01.2025 № 26/2025, від 15.04.2025 № 235/2025, від 14.07.2025 № 478/2025 і від 20.10.2025 № 793/2025 продовжено з 05 години 30 хвилин відповідно 26.03.2022 строком на 30 діб, з 25.04.2022 строком на 30 діб, з 25.05.2022 строком на 90 діб, з 23.08.2022 строком на 90 діб, з 21.11.2022 строком на 90 діб, з 19.02.2023 строком на 90 діб, з 20.05.2023 строком на 90 діб, з 18.08.2023 строком на 90 діб, з 16.11.2023 строком на 90 діб, з 14.02.2024 строком на 90 діб, з 14.05.2024 строком на 90 діб, з 12.08.2024 строком на 90 діб, з 10.11.2024 на 90 діб, з 08.02.2025 строком на 90 діб, з 09.05.2025 строком на 90 діб, з 07.08.2025 на 90 діб та з 05.11.2025 на 90 діб.
Тобто воєнний стан в Україні діє з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 по 05 години 30 хвилин 03.02.2026.
Пунктом 1 розділу І Законом України “Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо особливостей оподаткування у період дії воєнного стану”, який набрав чинності 01.08.2023, пункт 102.9 статті 102 ПК України виключено.
З вищенаведеного слідує, що на період з 18.03.2020 по 31.07.2023 включно строки, встановлені статтею 102 ПК України, були зупинені.
Як наслідок, контролюючий орган у період з 18.03.2020 по 31.07.2023 мав повноваження проводити документальні перевірки за період з 17.03.2017 (1095 день перед 18.03.2020) по день проведення перевірки, зокрема і застосовувати штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за порушення відповідного законодавства, що були вчинені в період з 17.03.2017 по день проведення документальної перевірки.
Таким чином, відповідач мав право 05.11.2024 на здійснення документальної позапланової невиїзної перевірки щодо своєчасності сплати позивачкою податків і зборів за період з 01.01.2018 по 06.04.2021.
Відповідно до абзацу першого підпункту “а” і підпункту “б” пункту 176.1 статті 176 ПК України платники податків зобов`язані:
вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов`язаний відповідно до цього Кодексу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку;
отримувати та зберігати протягом строку давності, встановленого цим Кодексом, документи первинного обліку, в тому числі на підставі яких визначаються витрати при розрахунку інвестиційного прибутку та формується податкова знижка платника податку.
Згідно з абзацом першим пункту 177.10 статті 177 ПК України фізичні особи-підприємці зобов`язані вести облік доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Облік доходів і витрат може вестися в паперовому та/або електронному вигляді, у тому числі через електронний кабінет.
Пунктом 1 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 № 481, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.10.2013 за № 1686/24218 (втратив чинність 16.07.2021), відповідно до пункту 177.10 статті 177 та пункту 178.6 статті 178 розділу ІV Податкового кодексу України (далі – Кодекс) фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність (далі – самозайняті особи), зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат (далі – Книга), у якій за підсумком робочого дня, протягом якого отримано дохід, на підставі первинних документів здійснюються записи про отримані доходи та документально підтверджені витрати.
Згідно з абзацами першим і другим пункту 121.1 статті 121 ПК України незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, –
тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 1020 гривень.
Абзацами першим, третім підпункту 69.28 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України установлено, що до платників податків/податкових агентів, які провадили діяльність на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України і не можуть пред`явити первинні документи, на підставі яких здійснюється облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, як виняток із положень статті 44 цього Кодексу застосовуються спеціальні правила для підтвердження даних, визначених у податковій звітності.
У разі втрати та/або неможливості вивезення первинних документів платник податків/податковий агент подає до контролюючого органу в довільній формі повідомлення про неможливість вивезення первинних документів, підписане керівником підприємства та головним бухгалтером, в якому зазначаються: обставини, що призвели до втрати та/або неможливості вивезення первинних документів, податкові (звітні) періоди, а також загальний перелік первинних документів (за можливості – із зазначенням реквізитів).
Платники податків/податкові агенти, які подали повідомлення про втрату первинних документів відповідно до цього підпункту, не підлягають перевірці контролюючим органом щодо зазначених у повідомленні податкових (звітних) періодів, у тому числі після завершення дії воєнного стану.
Втрата документів, що не пов`язана з проведенням на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, та на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, бойових дій, не надає права платнику податків/податковому агенту застосовувати положення цього підпункту.
Отже, не ведення до 16.07.2021 фізичною особою-підприємцем Книги обліку доходів і витрат тягне за собою накладення на таку особу штрафу в розмірі 1020 гривень. У випадку повідомлення платником податку згідно з підпунктом 69.28 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України контролюючого органу про втрату та/або неможливості вивезення вказаної книги з території активних бойових дій або з тимчасово окупованих територій, такий платник податку звільняється від юридичної відповідальності, встановленої пунктом 121.1 статті 121 ПК України.
Відповідно до абзацу першого пункту 85.2 статті 85 ПК України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.
Пунктом 85.4 статті 85 ПК України встановлено, що при проведенні перевірок посадові (службові) особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).
Відповідний запит на отримання копій документів повинен бути поданий посадовою (службовою) особою контролюючого органу не пізніше ніж за п`ять робочих днів до дати закінчення перевірки.
Згідно з пунктом 85.6 статті 85 ПК України у разі відмови платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі контролюючого органу така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати. Зазначений акт підписується посадовою (службовою) особою контролюючого органу та платником податків або його законним представником. У разі відмови платника податків або його законного представника від підписання зазначеного акта в ньому вчиняється відповідний запис.
У постанові від 24.12.2024 у справі № 320/4936/23 Верховний Суд прийшов до висновку, що у разі відмови платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі контролюючого органу така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати. Зазначений акт підписується посадовою (службовою) особою контролюючого органу та платником податків або його законним представником. У разі відмови платника податків або його законного представника від підписання зазначеного акта в ньому вчиняється відповідний запис.
У постановах від 08.11.2021 у справі № 640/21601/19 і від 17.12.2024 у справі № 826/14435/16 Верховний Суд наголосив на тому, що в частині ненадання документів під час здійснення податкового контролю склад вказаного правопорушення полягає саме в поведінці платника податків, направленої на ухилення ним від виконання обов`язку з надання контролюючим органам оригіналів чи копій документів на їх законну вимогу, тим самим створюючи перешкоди для здійснення податкового контролю. В той же час у разі відсутності підстав для висновку про створення перешкод у його здійсненні, в тому числі шляхом ухилення від надання документів чи їх копій, зокрема через поважні та об`єктивні причини, поведінку платника податків не можна кваліфікувати як таку, що утворює склад правопорушення, передбаченого пунктом 121.1 статті 121 ПК України.
Так, перед початком проведення документальної позапланової перевірки, призначеної наказом наказу Головного управління ДПС у Миколаївській області від 04.09.2024 № 1194-п “Про проведення документальної позапланової перевірки платника податків – фізичної особи ОСОБА_1 ” (а.с. 44, зворотній бік, том 2), відповідач надіслав позивачці лист від 05.09.2025 № 20292/6/14-29-24-05-03 (а.с. 45, зворотній бік, 46, том 2) з проханням до позивачки надати інформацію та документи, зокрема книги обліку доходів і витрат (ф-10). Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (ф. 119) до поштового відправлення № 0600958918418 (а.с. 107, лицьовий бік, том 2) позивачка отримала цей лист 16.09.2024.
Відповідно до Акта від 29.10.2024 № 1253/14-29-24-05/ НОМЕР_2 про ненадання платником податків документів на документальну позапланову невиїзну перевірку (а.с. 86, том 3) станом на 29.10.2024 (останній день перевірки) позивачка не надала запитувані документи.
Згідно з Актом від 03.03.2022 про знищення документів ФОП ОСОБА_1 (а.с. 50, том 2) позивачкою було знищено частину документів, що їй належали, зокрема книги обліку доходів і витрат за 2015-2019 роки, у зв`язку з ризиком потрапляння документів до третіх осіб, а також у зв`язку з веденням активних бойових дій у місті Вознесенськ Миколаївської області з 02 по 06 березня 2022 року.
З наведеного акта слідує, що 03.03.2022 (дата його складання) позивачка вже зазнала, що бойові дії у місті Вознесенськ завершаться 06.06.2022.
Водночас ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 28.10.2025 (а.с. 8-10, том 3) позивачці було рекомендовано подати до суду:
копію повідомлення нею про неможливість вивезення або втрату первинних документів, поданого контролюючому органу у порядку, встановленому підпунктом 69.28 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України;
копію рішення контролюючого органу, прийнятого за результатами розгляду її повідомлення про неможливість вивезення або втрату первинних документів, поданого нею контролюючому органу у порядку, встановленому підпунктом 69.28 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України;
У підготовчому засіданні 16.12.2025 (протокол судового засідання в режимі конференції від 16.12.2025 № 5622213 (а.с. 130-133, том 3) та в судовому засіданні 13.01.2026 (протокол судового засідання в режимі конференції від 13.01.2026 № 5719466) представник позивачки зазначив, що позивачка не подавала контролюючому органу повідомлення про втрату та/або неможливості вивезення первинних документів у порядку, встановленому підпунктом 69.28 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України.
З огляду на вищевикладене, відповідач обґрунтовано наклав на позивачку штраф у розмірі 1020,00 грн за відсутність книги обліку доходів та витрат за період здійснення нею діяльності з 01.01.2018 по 06.04.2021, а також первинних документів, що підтверджують понесені нею витрати у 2018-2021 роках.
Тому позовні вимоги щодо визнання протиправним і скасування ППР від 17.12.2024 № 25363/14292405 (форма “ПС”) (а.с. 12, том 1) задоволенню не підлягають.
Щодо збільшення відповідачем податкових зобов`язань позивачки з ПДФО і ВЗ, суд зазначає таке.
Підпунктом 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб – юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента – юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.
Самозайнята особа – платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або проводить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної діяльності (підпункт 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Відповідно до підпункту 162.1.3 пункту 162.1 статті 162 ПК України платниками податку на доходи фізичних осіб є податковий агент.
Абзацом першим пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України встановлено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.
Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 16 цього Кодексу (підпункт 1.1 пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України).
Таким чином, позивачка, як фізична особа підприємець (податковий агент), зобов`язана була сплачувати до бюджету з доходів від підприємницької діяльності ПДФО і ВЗ.
Відповідно до пункту 177.2 статті 177 ПК України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.
Згідно з пунктом 177.4 статті 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:
витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;
витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі – працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);
обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;
суми податків, зборів, пов`язаних з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи-підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи-підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з об`єктів житлової нерухомості); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою-підприємцем, роялті на користь правовласників, як винагорода за використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав чи як відрахування на користь правовласників на підставі договорів, укладених таким платником податку з організаціями колективного управління відповідно до Закону України “Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав”, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, пов`язаних з господарською діяльністю фізичної особи-підприємця;
інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.
Відповідно до абзацу п`ятого підпункту 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 ПК України не включаються до складу витрат підприємця документально не підтвердженні витрати.
Підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 ПК України встановлено, що контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, або завищення суми податку на доходи фізичних осіб, що підлягає поверненню з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.
Відтак у разі встановлення контролюючим органом за результатами проведеної перевірки фізичної особи-підприємця факту документального не підтвердження ним витрат, він зобов`язаний самостійно визначити суми відповідних грошових зобов`язань з ПДФО і ВЗ, а також за наявності правових підстав визначити розмір штрафу.
В Акті перевірки від 05.11.2024 (а.с. 24-25, том 2) зазначено про непідтвердження документально витрат позивачки, безпосередньо пов`язаних з одержанням доходу:
за 2018 рік у сумі 7844265,12 грн;
за 2019 рік у сумі 608983,28 грн;
за 2020 рік у сумі 8495,30 гривні.
У постанові від 31.03.2021 у справі № 826/8703/18 Верховний Суд сформував правовий висновок про те, що на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, враховуючи специфіку таких операцій та договорів, що їх регламентують, платник податків повинен мати відповідні належно оформлені первинні документи, які в сукупності мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що є підставою для формування платником податкового обліку.
У підтвердження здійснення цих витрат позивачка подала до суду наявні в неї видаткові накладні, виписку з її поточного банківського рахунку та акти звірки між нею та її контрагентами.
Відповідно до абзацу тринадцятого статті 1 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” первинний документ – документ, що містить інформацію про фінансовий стан та результати діяльності підприємства.
Верховний Суд у постановах від 11.09.2019 у справі № 902/1260/15 і від 04.07.2024 у справі № 911/2502/22 зазначив, що акт звіряння взаєморозрахунків не є первинним документам, а відтак не є належним та допустимим доказом, з якого можливо встановити беззаперечну заборгованість. Акт звіряння взаєморозрахунків може лише опосередковано свідчити про наявність боргу за договором, однак судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, надані позивачкою акти звірки не є первинними документами, а отже не є достатніми доказами, що підтверджують понесені нею витрати.
Крім цього, в актах звірки з ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “ТУРЩЕБ” від 23.07.2025 (а.с. 12-16, том 2), з ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “ТУРЩЕБ” від 23.07.2025 за договором № 1/1 від 25.07.2016 (а.с. 17-19, том 2), з ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “СПЕЦІАЛІЗОВАНА КОМПАНІЯ “МКФ” від 31.12.2025 (а.с. 62, том 2), з ФОП ОСОБА_2 від 30.11.2019 (а.с. 63, том 2), з ПРИВАТНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ “АГЕНТСТВО АНЖЕЛІКА” від 30.06.2025 (а.с. 65-68, том 2) та з ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “КОРПОРАЦІЯ БУГСЬКІ КАР`ЄРИ” від 01.04.2022 (а.с. 69, 70, лицьовий бік, том 2) відсутні підписи позивачки.
Натомість обставини здійснення позивачкою видатків підтверджуються видатковими накладними, а саме:
від 09.02.2018 № Б090218/03, від 23.02.2018 № Б230218/04, від 06.03.2018 № Б060318/11, від 28.03.2018 № 366, від 13.04.2018 № 471, від 03.05.2018 № 654 і від 19.09.2018 № 1868 (а.с. 51-52, 56, зворотній бік, 58, 59, лицьовий бік, 60, лицьовий бік том 2) щодо оплати за поставлений у 2018 товар році ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “БАК” на загальну суму 262480,74 грн;

від 25.10.2018 № 2063 (а.с. 237, том 1) щодо оплати за поставлений у 2018 році товар ПРИВАТНОМУ ПІДПРИЄМСТВУ “КИЇВСЬКА ПАЛИВНА КОМПАНІЯ” на суму 102267,00 грн;
від 12.06.2018 № РН-0002489, від 12.06.2018 № РН-0002547, від 13.06.2018 № РН-0002512, від 19.06.2018 № РН-000577, від 25.06.2018 № РН-0002643, від 26.06.2018 № РН-0002475, від 26.06.2018 № РН-0002658, від 13.07.2018 № РН-0002840, від 15.08.2018 № РН-0003186, від 15.08.2018 № РН-0003186, від 28.09.2018 № РН-0003675, від 21.11.2018 № РН-0004248 (а.с. 233-236, том 1) оплати за поставлений у 2018 році товар ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “СК АЛЬЯНС 2006” на загальну суму 398317,01 грн;
від 05.06.2018 № 507 (а.с. 59, зворотній бік, том 2) щодо оплати за поставлений у 2018 році товар ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “ЕЛІТ ТАЄРС” на суму 17066,70 гривні.
Всього на підставі вищенаведених видаткових накладних підтверджуються видатки позивачки за 2018 рік у розмірі 780130,71 гривні.
Випискою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК “ПРИВАТБАНК” від 20.03.2025 № 20.1.0.0.0/7-250304/24473 з поточного рахунку позивачки № НОМЕР_1 (а.с. 98-229, том 1) підтверджуються видатки позивачки за 2018 рік на загальну суму 5228751,98 грн, а саме таким контрагентам:
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “ТУРЩЕБ” на суму 1675307,80 грн (а.с. 113, зворотній бік, 114, лицьовий бік, том 3);
ФОП ОСОБА_2 на суму 172425,97 грн (а.с. 114, зворотній бік, 115, лицьовий бік, том 3);
ПРИВАТНОМУ ПІДПРИЄМСТВУ “АГЕНТСТВО АНЖЕЛІКА” на суму 540313,00 грн (а.с. 111, зворотній бік, 112, лицьовий бік, том 3);
ПІДПРИЄМСТВУ З ІНОЗЕМНИМИ ІНВЕСТИЦІЯМИ “АМІК УКРАЇНА” на суму 2737312,27 грн (а.с. 106, зворотній бік, 107-111, том 3), з яких на суму 2345697,97 грн також підтверджуються актами вибірки (інформаційний звіт) і актами прийому-передачі ТМЦ (а.с. 84-104, том 2);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “АГРО ЛОГІСТИКА” у розмірі 22000,00 грн (а.с. 106, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “СМАРТ ПАК” у розмірі 60460,00 грн (а.с. 112, зворотній бік, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “ВТК” у розмірі 20932,94 грн (а.с. 113, лицьовий бік, том 3).
Згідно з Актом перевірки від 05.11.2024 (а.с. 24, зворотній бік, том 2) витрати позивачки зі сплати ЄСВ у 2018 році склали 9828,72 гривні.
Таким чином, наявними матеріалами справи підтверджуються видатки позивачки за 2018 рік на суму 6018711,41 грн (?780130,71 + ?5228751,98 + ?9828,72 = ?6018711,41).
Відповідно до розрахунків податкових зобов`язань на доходи фізичних осіб та військового збору з доходів, отриманих самозайнятою особою (додаток Ф2) до податкової декларації) у 2018 році (а.с. 98, том 3) загальна сума одержаного позивачкою доходу становила 8182026,65 грн, а витрати – 7854093,83 грн, чистий дохід – 327932,81 гривні.
Відтак у 2018 році позивачка занизила чистий оподатковуваний дохід на 1835382,43 грн (??8182026,65 - ?327932,81 - ?6018711,41 = ?1835382,43), а отже і суму ПДФО на 330368,84 грн (?1835382,43 х 18% ? ?330368,84) та ВЗ на 27530,74 грн (?1835382,43 х 1,5% ? ?27530,74).
Відповідно до актів вибірки (інформаційних звітів) і аків прийому-передачі ТМЦ, складеними позивачкою і ПІДПРИЄМСТВОМ З ІНОЗЕМНИМИ ІНВЕСТИЦІЯМИ “АМІК УКРАЇНА” (а.с. 84-104, том 2), у 2029 році зафіксовано отримання і оплату за товар позивачкою на загальну суму 1354108,42 грн, з яких 1231794,93 грн підтверджуються випискою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК “ПРИВАТБАНК” від 20.03.2025 № 20.1.0.0.0/7-250304/24473 з поточного рахунку позивачки № НОМЕР_1 (а.с. 98-229, том 1; а.с. 117, лицьовий бік, 118-119, том 3).
Крім цього, випискою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК “ПРИВАТБАНК” від 20.03.2025 № 20.1.0.0.0/7-250304/24473 з поточного рахунку позивачки № НОМЕР_1 (а.с. 98-229, том 1) також підтверджуються видатки позивачки за 2019 рік на загальну суму 2905467,78 грн, а саме таким контрагентам:
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “БАК” на суму 260087,40 грн (а.с. 120, лицьовий бік, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “СК АЛЬЯНС 2006” на суму 569047,80 грн (а.с. 117, лицьовий бік, том 3), з яких на суму 172227,60 грн також підтверджуються з видатковими накладними від 28.09.2018 № РН-0003675, від 21.11.2018 № РН-0004248, від 01.02.2019 № РН-0000257, від 20.02.2019 № РН-0000462 і від 21.02.2019 № РН-0000469 (а.с. 233-236, том 1);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “ТУРЩЕБ” на суму 690316,90 грн (а.с. 127, лицьовий бік, том 3);
ПРИВАТНОМУ ПІДПРИЄМСТВУ “АГЕНТСТВО АНЖЕЛІКА” на суму 33844,10 грн (а.с. 123, зворотній бік, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “СМАРТ ПАК” у розмірі 111380,00 грн (а.с. 125, лицьовий бік, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “ 100 ШИН+” у розмірі 26452,00 грн (а.с. 116, лицьовий бік, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “АВТО-ЛАКЦЕНТР” у розмірі 49040,00 грн (а.с. 116, зворотній бік, том 3);
ОСОБА_3 у розмірі 101125,00 грн (а.с. 120, зворотній бік, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “КВОРУМ-НАФТА” у розмірі 246600,00 грн (а.с. 121, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “МПК ТАЕРС” у розмірі 12350,00 грн (а.с. 122, зворотній бік, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “НІКСТРОМ” у розмірі 10978,26 грн (а.с. 123, лицьовий бік, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “МИКИТІВСЬКИЙ ГРАНІТНИЙ КАР`ЄТ” у розмірі 466185,10 грн (а.с. 124, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “СТОУН” у розмірі 107776,80 грн (а.с. 125, зворотній бік, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “ТЕХНО-МАССІВ” у розмірі 2210,01 грн (а.с. 126, лицьовий бік, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “ТРАНС ЛІДЕР 1” у розмірі 74900,00 грн (а.с. 126, зворотній бік, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “ШІПІНГ-ЛАЙН” у розмірі 120739,41 грн (а.с. 127, зворотній бік, том 3);
ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “ЮГ ТРАНС ЛОГІСТИК” у розмірі 22435,00 грн (а.с. 128, том 3).
Згідно з Актом перевірки від 05.11.2024 (а.с. 24, зворотній бік, том 2) витрати позивачки зі сплати ЄСВ у 2019 році склали 11016,72 гривні.
Таким чином, наявними матеріалами справи підтверджуються видатки позивачки за 2019 рік на суму 4270592,92 грн (?1354108,42 + ?2905467,78 + ?11016,72 = ?4270592,92).
Відповідно до розрахунків податкових зобов`язань на доходи фізичних осіб та військового збору з доходів, отриманих самозайнятою особою (додаток Ф2) до податкової декларації) у 2019 році (а.с. 99, том 3) загальна сума одержаного позивачкою доходу становила 700000,00 грн, а витрати – 620000,00 грн, чистий дохід – 80000,00 гривні.
Актом перевірки від 05.11.2024 (а.с. 24, лицьовий бік, том 2) встановлено, що загальний оподаткований дохід позивачки у 2019 році за інформацією, отриманою від централізованої бази доходів б/н від 16.09.2024, склав 3206225,85 гривні.
Відтак у 2019 році позивачка завищила чистий оподатковуваний дохід на 3650592,92 грн (?3206225,85 - ?4270592,92 = - ??1064367,07), а отже і суму ПДФО на 191586,07 грн (?1064367,07 х 18% ? ?191586,07) та ВЗ на 15695,51 грн (?1064367,07 х 1,5% ? ??15965,51).
Тому твердження контролюючого органу про заниження позивачкою в 2019 році ПДФО і ВЗ спростовується вищевикладеним.
Податкові декларації про майнових стан і доходи за 2020 і 2021 роки позивачка контролюючому органу не подала.
Відповідно до Акта перевірки від 05.11.2024 (а.с. 24, лицьовий бік, том 2) загальний оподаткований дохід позивачки за інформацією, отриманою від централізованої бази доходів б/н від 16.09.2024, у 2020 році склав 305049,40 грн, а в 2021 році – відсутній.
Згідно з виписки АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК “ПРИВАТБАНК” від 20.03.2025 № 20.1.0.0.0/7-250304/24473 з поточного рахунку позивачки № НОМЕР_1 (а.с. 98-229, том 1) витрати на здійснення господарський операція позивачка у 2020-2021 роках не здійснювала.
Згідно з Актом перевірки від 05.11.2024 (а.с. 25, лицьовий бік, том 2) витрати позивачки зі сплати ЄСВ у 2020 році склали 8495,30 гривні.
Таким чином, відповідач обґрунтовано прийшов до висновку, що позивачка у 2020 році занизила чистий оподаткований дохід на 305049,40 грн, ПДФО на 53379,74 грн ((?305049,40 - ?8495,30) х 18% ? ?53379,74), а ВЗ – на 4448,31 грн ((?305049,40 - ?8495,30) х 1,5% ? ?4448,31).
Отже, загальна сума занижених позивачкою за період з 01.01.2018 по 06.04.2021 ПДФО становить 383748,58 грн (?330368,84 + ?53379,74 = ?383748,58), а ВЗ – 31979,05 грн (?27530,74 + ?4448,31 = ?31979,05).
Позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Що стосується застосованих до позивачки сум штрафних санкцій, то суд встановив наступне.
Відповідно до пункту 521 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України за порушення податкового законодавства, вчинені протягом періоду з 1 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), штрафні санкції не застосовуються, крім санкцій за:
порушення вимог до договорів довгострокового страхування життя чи договорів страхування в межах недержавного пенсійного забезпечення, зокрема страхування додаткової пенсії;
відчуження майна, що перебуває у податковій заставі, без згоди контролюючого органу;
порушення вимог законодавства в частині:
обліку, виробництва, зберігання та транспортування пального, спирту етилового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів;
цільового використання пального, спирту етилового платниками податків;
обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками;
здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального;
здійснення суб`єктами господарювання операцій з реалізації пального або спирту етилового без реєстрації таких суб`єктів платниками акцизного податку;
порушення нарахування, декларування та сплати податку на додану вартість, акцизного податку, рентної плати.
Таким чином, відповідач правомірно не застосував до позивачки штрафні санкції за порушення, що виникли в період з 01.03.2020 по 06.04.2021.
Поряд з цим, згідно з пунктами 123.1 і 123.2 статті 123 ПК України (в редакції, чинній до 25.03.2025) вчинення платником податків діянь, що зумовили визначення контролюючим органом суми податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2 (крім випадків зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларованої до повернення з бюджету у зв`язку із використанням права на податкову знижку), 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, – 
тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 10 відсотків суми визначеного податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, завищеної суми бюджетного відшкодування.
Діяння, передбачені пунктом 123.1 цієї статті, вчинені умисно, –
тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків від суми визначеного податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, завищеної суми бюджетного відшкодування.
Отже, обов`язковою умовою, з якою законодавець пов`язує настання відповідальності у вигляді штрафу за пунктом 123.2 статті 123 ПК України є доведення контролюючим органом вини платника податків у формі умислу, а саме: що платник податків мав можливість вжити заходи щодо дотримання правил та норм ПК України, але умисно не вчиняв певні дії щодо сплати узгодженої суми грошового зобов`язання.
У постанові від 30.07.2025 у справі № 320/11116/23 Верховний Суд сформував правовий висновок про те, що невиконання або неналежне виконання встановлених законодавством правил завжди є наслідком дій (бездіяльності) особи, які кваліфікуються як умисні, оскільки як невиконання так і неналежне виконання є порушенням обов`язків, закріплених за платником податків у статті 16 ПК України. Вина є характеризуючою обставиною дій (бездіяльності) особи, яка полягає у тому, що особа повинна та може дотримуватися встановлених Кодексом правил та норм. Вина в податкових правопорушеннях завжди нерозривно пов`язана з встановленням умислу. У противагу цьому, умисел у діях платника податків відсутній, якщо результат його поведінки не залежить від змісту і порядку дій. Тобто у разі, коли платник, діючи своєчасно, добросовісно й з належною обачністю не зміг би уникнути негативних наслідків податкового характеру. Відтак особа вважається такою, що умисно допустила порушення податкової дисципліни, якщо буде встановлено, що вона мала можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких ПК України передбачена відповідальність, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання.
Обов`язок доведення вини покладено на контролюючий орган, без виконання якого особу неможливо притягнути до фінансової відповідальності за податкове правопорушення, для кваліфікації якого умовою є наявність вини.
Обставини з відповідним обґрунтуванням висновків про умисність діяння в обов`язковому порядку мають бути зазначені в акті перевірки, який за усталеною позицією Верховного Суду є носієм доказової інформації щодо виявленого порушення, а його висновки можуть бути спростовані шляхом подання до контролюючого органу заперечень на акт перевірки (наприклад постанова Верховного Суду від 19.06.2020 у справі № 140/388/19).
Відсутність в акті перевірки обставин, які характеризують таку ознаку виявленого діяння як умисність вказують на необґрунтованість прийняття в подальшому податкового повідомлення-рішення на підставі пункту 123.2 статті 123 ПК України.
ППР від 17.12.2024 № 25349/14292405 і ППР від 17.12.2024 № 25354/14292405 контролюючий орган кваліфікував дії позивачки щодо заниження ПДФО і ВЗ за 2018 і 2019 роки за пунктом 123.2 статті 123 ПК України як умисні та застосував до неї штраф у розмірі 25 відсотків від суми визначеного податкового зобов`язання.
Однак, в Акті перевірки від 05.11.2024, зокрема в його висновках (а.с. 41, зворотній бік, 42, том 2) не зазначено, що діяння позивачки щодо заниження ПДФО і ВЗ за 2018 і 2019 роки підлягають кваліфікації як умисні.
Як наслідок, кваліфікаційна ознака “вчинені умисно” відповідачем не доведена.
Обставини, на які посилався контролюючий орган під час судового розгляду справи, щодо наявності в діях позивачки умислу ґрунтуються на припущеннях, які не підтверджені належними і допустимими доказами. Відповідно, такі обставини не можуть свідчити про те, що вона цілеспрямовано створила умови, які не можуть мати іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання вимог, установлених ПК України.
Таким чином, відсутні підстави для юридичної кваліфікації діяння позивачки як такого, за яке відповідальність передбачена пунктом 123.2 статті 123 ПК України.
На переконання суду, за умови не доведення наявності в діях позивачки умислу, з урахуванням висновків Акта перевірки від 05.11.2024 та обставин справи, вона підлягала притягненню до відповідальності на підставі пункту 123.1 статті 123 ПК України, а тому до неї мали бути застосовані штрафні санкції в розмірі 10 відсотків, а саме:
з ПДФО – 38374,86 грн (?383748,58 х 10 % ? ?38374,86);
з ВЗ – 3197,91 грн (?31979,05 х 10 % ? ?3197,91).
Часткове скасування податкового повідомлення-рішення із зміною ставки штрафу в межах однієї об`єктивної сторони, суб`єкта та об`єкта правопорушення не може розглядатися як втручання у дискреційні повноваження контролюючого органу або перебирання на себе його функцій. У даному випадку лише уточняється правильна кваліфікація діяння платника податків в межах одного складу податкового правопорушення та правильна ставка штрафної санкції.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30.07.2025 у справі № 320/11116/23.
За таких обставин, суд першої інстанції цілком обгрунтовано прийшов до висновку, що:
1) є правомірними:
ППР від 17.12.2024 № 25349/14292405 (форма “Р”) (а.с. 13-14, том 1) в частині збільшення суми грошового зобов`язання ПДФО що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, у розмірі 422123,44 грн (?383748,58 + ?38374,86 = ?422123,44);
ППР від 17.12.2024 № 25354/14292405 (форма “Р”) (а.с. 13-14, том 1) в частині збільшення суми грошового зобов`язання за платежем ВЗ, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, у розмірі 35176,96 грн (?31979,05 + ?3197,91 = ?35176,96);
2) є протиправними і підлягають скасуванню:
ППР від 17.12.2024 № 25349/14292405 (форма “Р”) (а.с. 13-14, том 1) в частині збільшення суми грошового зобов`язання ПДФО що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, у розмірі 2170922,89 грн (?2593046,33 - ?422123,44 = ?2170922,89);
ППР від 17.12.2024 № 25354/14292405 (форма “Р”) (а.с. 13-14, том 1) в частині збільшення суми грошового зобов`язання за платежем ВЗ, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, у розмірі 174761,51 грн (?209938,47 - ?35176,96 = ?174761,51).
Що стосується правомірності (протиправності) вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.02.2025 № Ф-0484/1429, суд зазначає таке.
Згідно з пунктом 31 частини першої статті 1 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (далі – Закон № 2464-VI) податкові органи – центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, його територіальні органи.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі – єдиний внесок) –консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Частиною другою статті 8 Закону № 2464-VI встановлено, що єдиний внесок не входить до системи оподаткування.
Недоїмка – сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI).
Відповідно до частини шістнадцятої статті 25 Закону № 2464-VI строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.
Згідно з абзацом першим частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.
Таким чином, відповідач мав повноваження надсилати платнику ЄСВ вимогу про сплату недоїмки. Водночас строк давності щодо стягнення такої недоїмки не застосовується.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (далі – Закон № 2464-VI) платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (крім електронних резидентів (е-резидентів).
Відповідно до абзацу першого частини п`ятої статті 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
Пунктом 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI встановлено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 51 частини першої статті 4 цього Закону, – на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). 
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно з пунктами 4 і 5 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI максимальна величина бази нарахування єдиного внеску – максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок;
мінімальний страховий внесок – сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Відповідно до частин першої та другої статті 25 Закону № 2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.
Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
Отже, фізичні особи-підприємці зобов`язані сплачувати ЄСВ у залежності від суми доходу (прибутку), що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, але у розмірі не меншому за розмір мінімального страхового внеску незалежно від отриманого доходу (прибутку) у відповідному звітному періоді та не більше максимальної величини бази нарахування ЄСВ, встановленої Законом.
У той же час правовідносини щодо адміністрування ЄСВ при одночасному перебуванні фізичної особи у трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовано.
У постанові від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19 Верховний Суд сформував правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарська діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Відповідно до відповідей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 09.01.2026 № 2225402 і від 09.01.2026 № 2225412 у періоди з 29.01.2015 по 28.08.2015 та з 08.07.2016 по 06.04.2021 позивачка була зареєстрована як фізична особа-підприємець (а.с. 135-138, том 3).
У матеріалах справи відсутні докази того, що позивачка у періоди з 29.01.2015 по 28.08.2015 та з 08.07.2016 по 06.04.2021 була найманим працівником і роботодавець сплачував за неї єдиний внесок.
У судовому засіданні суду першої інстанції від 13.01.2026 представник позивачки зазначив, що вона не була найманим працівником у вказаний періоди і самостійно не сплачувала єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (протокол судового засідання в режимі конференції від 13.01.2026 № 5719466).
Відтак позивачка зобов`язана була сплачувати ЄСВ за періоди з 29.01.2015 по 28.08.2015 та з 08.07.2016 по 06.04.2021, однак згідно з Актом перевірки від 05.11.2024 вона цього не робила.
Згідно з пунктом 5 розділу IV Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 21.12.2020 № 790), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за № 508/26953, обчислення єдиного внеску податковими органами здійснюється на підставі актів документальної перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що містить відомості про суми нарахованого єдиного внеску, яка подається до податкових органів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму виплат (доходу), на які нараховується єдиний внесок.
Відповідно до абзацу першого частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.
Таким чином, відповідач мав повноваження щодо нарахування позивачці ЄСВ на підставі відомостей, встановлених Актом перевірки від 05.11.2024, та надіслати позивачці вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.
Згідно з Актом перевірки від 05.11.2024 контролюючий орган встановив факт заниження позивачкою ЄСВ за 2015, 2017, 2018, 2019 і 2020 роки, що підлягає сплаті до бюджету у сумі 388784,72 грн (а.с. 34, лицьовий бік, том 2).
Позивач у позовній заяві не зазначив, а суд не встановив порушень у нарахуванні відповідачем ЄСВ за періоди з 29.01.2015 по 28.08.2015 та з 08.07.2016 по 31.12.2017 та з 01.01.2021 по 06.04.2021, а саме:
за 2015 рік на суму 3381,20 грн;
за 2016 рік – 968,00 грн;
за 2017 рік – 8448,00 грн;
за 2021 рік – 0 гривень.
Відповідно до розрахунків податкових зобов`язань на доходи фізичних осіб та військового збору з доходів, отриманих самозайнятою особою (додаток Ф2) до податкової декларації) у 2018 році (а.с. 98, том 3) загальна сума одержаного позивачкою доходу становила 8182026,65 грн, а документально підтверджені витрати, як було встановлено вище – 6078711,41 гривні. Відтак база для нарахування ЄСВ у 2018 році становила 2103315,24 грн (?8182026,65 - ?6078711,41 = ?2103315,24), а місячна база нарахування – 175276,27 грн (?2103315,24 : 12 = ?175276,12), яка більша за максимальну величину бази нарахування ЄСВ (враховуючи статтю 8 Закону України “Про Державний бюджет України на 2018 рік, у 2018 році вона становила 55845,00 грн (?3723,00 х 15 = ?55845,00).
В Акті перевірки від 05.11.2024 відповідач провів обчислення ЄСВ позивачці за 2018 рік, виходячи з розміру максимальної величини бази нарахування ЄСВ, тобто з дотриманням вимог чинного законодавства, а саме: в розмірі 147430,00 гривні.
Актом перевірки від 05.11.2024 (а.с. 24, лицьовий бік, том 2) встановлено, що загальний оподаткований дохід позивачки у 2019 році за інформацією, отриманою від централізованої бази доходів б/н від 16.09.2024, склав 3206225,85 гривні. Водночас матеріалами справи підтверджуються витрати позивачки на суму 4270592,92 грн, що свідчить про відсутність чистого прибутку.
Тому за 2019 рік ЄСВ повинен був обраховуватись в розмірі мінімального страхового внеску, який, враховуючи статтю 8 Закону України “Про Державний бюджет України на 2019 рік”, становив 50076,00 грн (?4173,00 х 12 = ?50076,00).
Відповідно розмір недоїмки позивачки складає 11016,00 грн (?50076,00 х 22 % = ?11016,00), а не 165250,80 грн, як зазначено в Акті перевірки від 05.11.2024 (а.с. 33, лицьовий бік, том 2).
Згідно з Актом перевірки від 05.11.2024 (а.с. 33, лицьовий бік, том 2) загальний оподаткований дохід позивачки за інформацією, отриманою від централізованої бази доходів б/н від 16.09.2024, у 2020 році за 157 ознакою (дохід від підприємницької діяльності) склав 296554,10 грн, а докази про понесення нею витрат за вказаний рік у матеріалах справи відсутні.
Відтак ЄСВ за 2020 рік становить 65241,92 грн (?296554,10 х 22 % = ?65241,92), тобто як встановлено відповідачем в Акті перевірки від 05.11.2024 (а.с. 30, зворотній бік, том 2).
Загальний розмір недоїмки за періоди з 29.01.2015 по 28.08.2015 та з 08.07.2016 по 06.04.2021 складає 225469,12 грн, а не 381304,72 грн, як відповідач визначив у вимозі про сплату боргу (недоїмки) від 06.02.2025 № Ф-0484/1429 (а.с. 11, том 1).
Як наслідок, в оскаржуваній вимозі невірно обчислив розміри штрафів і пені.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції цілком правомірно прийшов до висновку про обґрунтованість позову в частині визнання протиправною та скасування вимоги відповідача про сплату боргу (недоїмки) від 06.02.2025 № Ф-0484/1429.
Отже, позов підлягає частковому задоволенню.
При цьому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з наступних підстав:

Як вбачається із апеляційної скарги, Відповідач зазначає про те, що граничний строк оскарження податкових повідомлень-рішень від 17.12.2024 р. № 25354/14292405, № 25349/14292405, № 25363/14292405, які не оскаржувалися в досудовому порядку, закінчився 02.07.2025 року. При цьому позовна заява у справі № 400/8131/25 подана 30.07.2025, тобто зі значним пропуском строку, що становить 28 календарних днів.
При цьому, Апелянт посилається на п. 101 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2023 року у справі № 140/1770/19, про те, де суд вказав, що норма п. 56.18 ст. 56 ПК України не встановлює строку звернення до суду з позовом про оскарження податкового повідомлення-рішення та не є відсильною до норми, яка їх встановлює, а отже, не є тим «іншим законом», яким встановлені спеціальні строки звернення до суду. Строк у 1095 днів, встановлений статтею 102 ПК України, є саме строком давності, у межах якого за платником зберігається право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу, а не строком звернення до суду із такими вимогами.
Окрім цього, Відповідач посилається на постанову Верховного Суду від 16.04.2024 р. у справі № 280/5595/23, якою відмовлено у задоволені касаційної скарги платника, та зазначено, що незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Доказами того, що особа знала про можливе порушення своїх прав є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав. Відсутність у позивача фахових знань у галузі права не перешкоджало їй скористатись професійною правничою допомогою.
Однак, з такими доводами погодитися неможливо, виходячи з того, що дані рішення Верховного Суду є нерелевантними по відношенню до даної справи.
Так, Велика Палата Верховного Суду від 22.03.2023 р. у справі № 154/3029/14ц, вирішуючи питання щодо відступу від позицій Верховного Суду, зробила наступні висновки:
«Велика Палата Верховного Суду висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі. Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово наголошувала, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і правовідносини, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. При цьому у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин. На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях . Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20))».
У свою чергу, як вбачається із п. 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2023 р. у справі № 140/1770/19, на яку посилається Апелянт, предмет та підстава її розгляду стосується закріпленого розділом V ПК України механізму адміністрування ПДВ, а саме такої його складової, як бюджетне відшкодування.
З обставин справи вбачається, що публічно-правовий спір про правомірність індивідуального акта (податкових повідомлень-рішень), що складає предмет адміністративної справи в розумінні статті 124 Конституції України, пунктів 1, 2 частини першої статті 4, пункту 1 частини першої статті 19 КАС України, вже вирішено судом. У цій справі незгода позивача обумовлена невиконанням обов`язку державою (п. 21).
Відтак з огляду на підтвердження судовими рішеннями, що набрали законної сили, права позивача на отримання сум бюджетного відшкодування ПДВ у розмірі, встановленому судом, ключовим питанням у цій справі є безпосередньо строк реалізації цього права та спосіб (порядок і строк) його судового захисту за правового регулювання та обставин, що склалися (п. 22).
Водночас з цим, у цій справі предмет та підстави справи є інший, а саме визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень.
Тобто, дані справи є категорично різними по предмету та підставою їх розгляду, а тому висновки Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2023 р. у справі № 140/1770/19, на яку посилається Апелянт, є нерелевантними та не можуть бути застосовані при розгляді даної справи.
Також є нерелевантними висновками, які зазначені у постанові Верховного Суду від 16.04.2024 р. у справі № 280/5595/23, на які посилається Відповідач.
Так, як вбачається із вказаної постанови, суди попередніх інстанцій установили, що податкові повідомлення-рішення від 06 лютого 2019 року позивач отримала 11 лютого 2019 року, отже шестимісячний строк звернення до суду закінчується 11 серпня 2019 року, а позов подано лише 19 липня 2023 року, тобто після спливу 4 років 4 місяців з моменту отримання оскаржуваних актів.
Отже, вирішальним у даній справі є той факт, що позивачка отримала податкові повідомлення-рішення і протягом майже 4,5 років не зверталася до суду для їхнього оскарження.
Однак, у даній справі, ОСОБА_1 , протягом 6-ти місяців звернулася до суду для оскарження відповідних податкових повідомлень-рішень, що відповідає вимогам ч. 1, 2 ст. 122 КАС України.
Тобто, дані справи є різними, зважаючи на їх фактичні обставини та підстави, а тому висновки, які зазначені у постанові Верховного Суду від 16.04.2024 р. у справі № 280/5595/23, на які посилається Відповідач, є нерелевантними та не можуть бути застосовані при розгляді даної справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. 
Частиною 1 ст. 45 КАС України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. 
За змістом ч. 1, 2 ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, аналізуючи вказані вище норми Кодексу адміністративного судочинства України можна дійти висновків про те, що шестимісячний строк для звернення до суду із оскарження податкових повідомлень-рішень обчислюється: 1) – з моменту, коли платник фактично дізнався про їх наявність, і 2) – з моменту, коли платник мав змогу дізнатися про їх наявність, але не дізнався.
Водночас з цим, як вбачається із матеріалів справи, лише в березні 2025 року Позивачці, за адресою реєстрації місця проживання, надійшла від Відповідача податкова вимога від 07.02.2025 р. № 0001254-1307- 1429, згідно якої ОСОБА_1 було попереджено про наявність податкового боргу у сумі 3 389 248,79 грн, який складається із: податку на доходи фізичних осіб: 2 884 769,05; військового збору – 234 683,22 грн; податку на додану вартість – 181 193,72 грн; адміністративні штрафи та інші платежі – 1020,00 грн.
Будь-яких інших документів разом із вказаною вимогою, в тому числі копій оспорюваних податкових повідомлень-рішень, ОСОБА_1 не надходило.
Відразу ж після отримання податкової вимоги, негайно, представником Позивача було направлено адвокатський запит про витребування копій всіх документів та інформації, на підставі чого ОСОБА_1 були нараховані вказані вище суми податкового боргу.
Листом від 27.03.2025 р. Відповідач частково повідомив про проведення відносно ОСОБА_1 документальної позапланової невиїзної перевірки. 
Листом від 01.04.2025 р. Відповідач надав копію Акту перевірки від 05.11.2024 р. № 18341/14-29-24-05/ НОМЕР_2 . 
У квітні 2025 р. у мобільний застосунок «Дія» ОСОБА_1 прийшло повідомлення про наявність відносно неї судової справи № 400/3943/25 за позовом Апелянта про стягнення податкового боргу. 
Після цього, представником Позивачки було отримано через систему «Електронний суд» матеріали вище вказаної справи, де містилися оспорювані податкові повідомлення-рішення.
Отже, оспорювані податкові повідомлення-рішення Апелянт не надавав Позивачці до моменту звернення до суду про стягнення податкового боргу і остання не мала змоги ознайомитися з ними да цього часу.
Відповідач не заперечує того факту, що Позивачка не отримувала оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, а також не наводить конкретні факти, з якого точно часу ОСОБА_1 мало бути відомо про такі рішення, які винесені 17.12.2024 р.
Отже суд першої інстанції в Ухвалі про відкриття провадження в адміністративній справі від 15 серпня 2025 року цілком правомірно дійшов до висновку, що ОСОБА_1 позов подано у строк, установлений законом.
Як вбачається із апеляційної скарги, Відповідач зазначає про те, що документи, які не були надані під час перевірки або розгляду заперечень на акт перевірки, не можуть долучатися як допустимі докази в подальшому розгляді справи. 
Однак, такі твердження Апелянта є незаконними, а вказана ним судова практика – нерелевантна по відношенню до даної справи. 
Так, Верховний Суд неодноразово досліджував питання подання первинних документів безпосередньо до суду після проведення податкової перевірки і дійшов таких усталених висновків:
Зокрема, у постанові Верховного Суду від 10.05.2023 р. у справі № 640/966/20 зазначено про те, що «Колегія суддів зазначає, що сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки (недоліки) у їх оформленні не є підставою для висновку про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміна у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце (відбулися)».
У постанові Верховного Суду від 15.06.2022 р. у справі № 420/2808/20 зроблено висновок про те, що «Водночас, слід ураховувати, що норми податкового законодавства не обмежують період подання платником податків необхідних первинних документів лише часом проведення податкової перевірки, оскільки положення пункту 44.6 статті 44 ПК України визначають статус показників податкової звітності, які не підтверджені необхідними документами під час перевірки, однак не обмежують право платника довести у судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, поданням виключно тих доказів, що надавалися ним під час проведення податкової перевірки. Право надавати заперечення щодо висновків податкового органу та долучити до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів . В іншому випадку, обмеження судом предмету дослідження призвело би до неповноти дослідження та порушення справедливого балансу».
У постанові Верховного Суду від 04.04.2023 р. у справі № 640/9485/19 зроблено висновок про те, що «За наслідками касаційного перегляду висновків суду апеляційної інстанції, здійснених у правовідносинах позивача з ТОВ «Сучасні Консалтингові Технології», ТОВ «А-Ріалті» касаційний суд вважає доцільним зауважити, що право надавати заперечення щодо висновків контролюючого органу та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів».
У постанові Верховного Суду від 19.10.2022 р. у справі № 160/8762/21 зроблено висновок про те, що «Суд оцінює критично твердження апеляційного суду про те, що оскільки на час проведення перевірки позивачем зазначені документи перевіряючим особам надано не було, а отже були відсутні, та жодних заперечень з цього приводу позивачем щодо акта перевірки заявлено не було, а вказані довідки було надано лише після проведення перевірки. Натомість, колегія суддів зазначає, що у вказаних правовідносинах норми податкового законодавства не обмежують період подання платником податків необхідних документів лише часом проведення податкової перевірки, оскільки платник податків може довести у судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. Право надавати заперечення щодо висновків податкового органу та долучити до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів. В іншому випадку, обмеження судом предмету дослідження призвело би до неповноти дослідження та порушення справедливого балансу».
У постанові Верховного Суду від 28.04.2021 р. у справі № 804/7881/15 зроблений висновок про те, що «Суд касаційної інстанції, також, звертає увагу, що право платника довести у судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, не обмежено поданням виключно тих доказів, що надавалися ним під час проведення податкової перевірки. Право надавати заперечення щодо висновків податкового органу та подавати докази на підтвердження таких заперечень, надається платникові як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу (на яких допускається подання учасником процесу нових доказів)».
У постанові Верховного Суду від 22.11.2022 р. у справі № 600/2482/21-а зроблено висновок про те, що «Суд не може обмежити право платника довести в судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, поданням виключно тих доказів, що надавались ним під час проведення податкової перевірки. Право надавати заперечення щодо висновків контролюючого органу та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів».
Отже, ОСОБА_1 мала право подавати банківські виписки до суду першої інстанції як на підтвердження своїх вимог.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області, - залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 січня 2026 року по справі № 400/8131/25, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено – 12 травня 2026 року.

Суддя-доповідач 		Г.В. Семенюк	
Судді	  	А.Г. Федусик   О.І. Шляхтицький