ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 643/1331/24

провадження № 61-1023 св 26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Харківська міська рада, 
третя особа- ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Харківської міської ради на постанову Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Мальованого Ю. М., Маміної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовної заяви 

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Харківської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Позовна заява обґрунтована тим, що на початку 1991 року вона познайомилась з ОСОБА_3 , а з травня 1992 року вони почали проживати разом у квартирі її батьків за адресою: АДРЕСА_1 . Вони проживали разом як подружжя без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проводили ремонт квартири, купували побутову техніку, проводили разом час.
За час спільного проживання у вересні 2000 року вони придбали у власність квартиру адресою: АДРЕСА_2 , в якій продовжували проживати разом до моменту смерті ОСОБА_3 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також вона займалась організацією поховання ОСОБА_3 та несла відповідні витрати. 
Вказувала, що оскільки вони з ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу впродовж 30 років, то має право на спадкування після смерті останнього. Встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу необхідне для отримання спадщини.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд встановити факт її проживання з  ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 09 травня 1992 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2024 року у складі судді Афанасьєва В. О. позов ОСОБА_1 задоволено. 
Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в період часу з 09 травня 1992 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою доведено на підставі належних, достатніх та допустимих доказів, показів свідків факт спільного проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в період з 09 травня 1992 року по день смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_1 , ведення ними спільного господарства, наявність спільного бюджету, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти, взаємних прав та обов`язків, тобто відносин, що притаманні подружжю.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року апеляційну скаргу Харківської міської ради задоволено частково. 
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2024 року скасовано. Позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. 
Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в період часу з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
У задоволенні решти вимог відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу можливе лише з 01 січня 2004 року (після набрання чинності Сімейним кодексом України (далі - СК України), оскільки до цього часу відповідні відносини врегульовував Кодексу про шлюб та сім`ю України, який не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без шлюбу. Відтак, апеляційний суд не вбачав правових підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу у період з 1992 року до 01 січня 2004 року.
Разом з тим, ОСОБА_1 надала суду належні та достовірні докази, зокрема квитанції про купівлю речей для побутового вжитку, придбання майна для спільного користування, фотографії, які у сукупності підтверджують факт її проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказані обставини також підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які в повній мірі надали інформацію про час і місце спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 саме як членів однієї сім`ї, ведення ними спільного господарства та організації спільного побуту, придбання побутових речей, наявність взаємних прав та обов`язків, що є характеризуючими ознаками сім`ї. 
За наведених обставин суд дійшов висновку, що позивачка об`єктивно довела факт її спільного проживання разом із ОСОБА_2 у період з 01 січня 2004 року до 22 листопада 2023 року, а тому задовольнив позов в цій частині.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

19 січня 2026 року засобами поштового зв`язку Харківська міська рада звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, що подана представницею ОСОБА_6 , у якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року в частині встановлення факту, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. 

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 694/646/20, від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц, від 26 жовтня 2023 року у справі № 522/14664/21, від 13 листопада 2019 року у справі № 638/20216/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц, від 12 жовтня 2022 року у справі № 221/4624/20, від 26 червня 2019 року у справі № 584/1517/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 734/228/17, від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21, від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 29 листопада 2023 року у справі № 756/3889/20.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 січня 2026 року справу розподілено судді-доповідачу Ступак О. В., судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю. 

Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі № 643/1331/24, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

17 березня 2026 року справа № 643/1331/24 надійшла до Верховного Суду.

Розпорядженням в. о. заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 25 березня 2026 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 643/1331/24 між суддями у зв`язку обранням судді Ступак О. В. до Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 березня 2026 року справу № 643/1331/24 передано на розгляд судді-доповідачеві Осіяну О. М., судді, які входять до складу колегії: Сакара Н. Ю., Сердюк В. В.

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника Харківської міської ради - Кукуєвою В. І., мотивована тим, що апеляційний суд не надав належної оцінки обставинам, які мають значення для справи, впливають на встановлення факту проживання однією сім`єю, зокрема не врахував, що ОСОБА_1  з 27 квітня 1985 року по 05 жовтня 2011 року перебувала у шлюбі з  ОСОБА_7 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, що в свою чергу унеможливлює встановлення факту її проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_3 у період з 01 січня 2004 року до 22 листопада 2023 року. 
Крім того, судами не досліджувалось питання перебування/неперебування ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з іншою особою у період з 01 січня 2004 року до 22 листопада 2023 року. 
Вказує, що до числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. 
Крім того надані позивачкою документи щодо організації поховання ОСОБА_3 , фотографії, показання свідків не є достатніми доказами на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. При цьому посилається на відповідні висновки Верховного Суду. 

Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на території Республіки Польща, що підтверджується скороченим витягом свідоцтва про смерть, виданого 28 листопада 2023 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ланьцут, Республіка Польща (а. с. 15-17).

Згідно з актом, наданим ритуальним агентством, організацією та оплатою послуг поховання ОСОБА_3 здійснила ОСОБА_1 (а. с. 26).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на нерухоме майно.

Згідно з договором купівлі-продажу, посвідченого 19 вересня 2000 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Пахомовою К. Г., ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали у спільну часткову власність квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 8-9).

Відповідно до листа директора ТОВ «Хімпостач» ОСОБА_8 , ОСОБА_3 працював на товаристві водієм з 03 серпня 2020 року по 23 листопада 2023 року. Колектив організації знайомий з родиною ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , це була дружня, порядна та щаслива родина. Вони разом приймали участь в корпоративних заходах колективу (а. с. 133).

У письмових поясненнях від 29 вересня 2024 року голова садового товариства «ФЕД» Голуб Г. Б. засвідчив, що сім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживала у літній період на ділянці № НОМЕР_1 . Вели спільно господарство, займались посадкою та збором врожаю, благоустроєм та відпочинком (а. с. 118).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила, що товаришує з ОСОБА_1 з 20 років, разом працювали. З ОСОБА_9 вона навчалася в одній школі. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 познайомилися при ній на роботі, проживали однією сім`єю у квартирі, яку разом придбали. Жили вони як подружжя, вели спільний побут, все придбавали разом. Також в них була дача, на якій вона була в гостях з чоловіком.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що знайома з позивачкою ОСОБА_1 з 2000 року. З того часу вона мешкала з ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_3 . Вони товаришували сім`ями, разом гуляли із собакою. Позивачка з померлим мешкали як чоловік та дружина. ОСОБА_11 помер на кордоні з Польщею, ОСОБА_1 займалась організацією його поховання. До смерті ОСОБА_11 вони вели спільне господарство, купили автомобіль. Вказувала, що бувала в гостях у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , вони разом святкували свята. Разом із ними більше ніхто не проживав.

Також позивачкою надано фотографії на підтвердження факту постійного проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (а. с. 20-23).

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга Харківської міської ради підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає. 

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

В абзаці першому частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статі 3 СК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя є шлюб (частина перша статті 36 СК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21) зробив висновок, що слід розмежовувати сферу дії статті 74 СК України і статті 1264 ЦК України, оскільки зазначені норми регулюють різні правовідносини (сімейні та спадкові). Якщо вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відповідні відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України.

Зі змісту заявлених ОСОБА_1 у цій справі вимог убачається, що вимога про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а тому відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення таких юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 712/1294/17, від 31 березня 2022 року у справі № 461/4532/20, від 12 січня 2023 року у справі № 754/6012/21, від 20 лютого 2023 року у справі № 520/11160/18, від 08 серпня 2023 року у справі № 752/13615/20-ц, від 26 жовтня 2023 року у справі № 522/10701/20, від 25 червня 2024 року у справі № 125/1873/22, від 06 березня 2025 року у справі № 521/729/20, від 07 травня 2025 року у справі № 283/2703/23, від 07 серпня 2025 року у справі № 466/11802/21.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги також можуть братися показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фото/відео матеріали, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16, від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц, від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19, від 26 жовтня 2023 року у справі № 522/14664/21, від 21 жовтня 2024 року у справі № 522/11976/21.

Отже, закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апеляційний суд, вирішуючи спір з урахуванням наведених норм процесуального права щодо доказування, виходив із доведеності факту проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період часу з 01 січня 2004 року по 22 листопада 2023 року. 

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21) зроблено висновок, що до числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Зазначене положення поширюється щодо осіб, а саме чоловіка або жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі; проте не поширюється щодо інших осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сім`єю зі спадкодавцем на інших засадах, ніж фактичні шлюбні відносини.
Відповідно до частини першої статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. 

Верховний Суд неодноразово звертав увагу не неможливість встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка у фактичних шлюбних відносинах у період перебування одного з них у зареєстрованому шлюбі з іншою особою (див. постанови Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 755/18012/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 695/1732/16-ц).

Тлумачення наведених вище норм сімейного законодавства дає підстави стверджувати, що законодавець визначив пріоритетність зареєстрованого шлюбу, також визначений принцип одношлюбності і заборони на укладання шлюбу з особою, яка вже перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі.

Встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є визнанням державою сімейних стосунків фізичних осіб і за своєю суттю є альтернативою зареєстрованого шлюбу, а отже такі відносини мають бути правомірними.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, представник Харківської міської ради в касаційній скарзі посилався на те, що ОСОБА_1 з 27 квітня 1985 року по 05 жовтня 2011 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_7 , що підтверджується наявним у матеріалах справи витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу (а. с. 223), що в свою чергу унеможливлює встановлення факту її проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_3 саме у цей період.

Крім того, у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі (а. с. 59-63, 159-168) представник Харківської міської ради звертав увагу суду на необхідності з`ясування обставин перебування чи неперебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з іншими особами у заявлений позивачкою період.

Однак, вказані обставини та надані докази судом апеляційної інстанції не досліджувались. 

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався під час вирішення позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово вказував на те, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Переглядаючи справу, суд апеляційної інстанції не врахував вищевказаних обставин та вимог процесуального законодавства, належним чином не перевірив доводів сторін.

Отже, фактичні обставини справи судом апеляційної інстанції у повному обсязі не встановлено, не надано належної правової оцінки зібраним у справі доказам у сукупності, а до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин, надання оцінки чи переоцінки зібраних у справі доказів, що позбавляє Верховний Суд можливості ухвалити власне рішення, колегія суддів дійшла висновку про скасування постанови суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, надати належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам та аргументам учасників справи, та вирішити спір відповідно до норм матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

За положеннями пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. 

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів апеляційним судом не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд. 

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Харківської міської ради задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович