ОКРЕМА ДУМКА
суддів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
справа № 369/11891/22
провадження № 51-1868кмо25
Не погоджуємось із висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду про застосування приписів статей 185 - 191 Кримінального кодексу України (далі - КК) як таких, що не потребують встановлення для кваліфікації та доказування під час притягнення до кримінальної відповідальності, корисливих мотиву та мети як суб`єктивних ознак відповідних складів правопорушень.
За усталеними доктринальними і правозастосовними підходами до кваліфікації систему кримінальних правопорушень проти власності утворюють дві великі групи: корисливі і некорисливі, що розмежовуються між собою за такими суб`єктивними ознаками, як корисливі мотив та мета. 
Корисливі, за характером діяння та за способом їх вчинення, поділяються на: 1) корисливі, пов`язані з незаконним оберненням чужого майна на користь винного або інших осіб: крадіжка (ст. 185 КК), грабіж (ст. 186 КК), розбій (ст. 187 КК), вимагання (ст. 189 КК), шахрайство (ст. 190 КК), привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем (ст. 191 КК). 
Обернення передбачає активну поведінку із вилучення чужого майна з володіння, розпорядження, користування власника або особи, у якої воно перебуває на тій чи іншій підставі, на користь винного або інших осіб і збільшення за рахунок цього майна фондів винного або третіх осіб. Корисливий мотив в таких правопорушеннях виявляється у внутрішньому спонуканні до збільшення власних (або третіх осіб) майнових фондів, а корислива мета полягає у бажанні задовольнити таке прагнення за рахунок вилученого чужого майна.
Позаяк, якщо йдеться про грабіж та крадіжку, кримінальне правопорушення є закінченим з моменту вилучення чужого майна та отримання можливості розпорядитися ним на власний розсуд будь-яким способом, в тому числі і знищити, викинути, сховати тощо, з метою правильної кваліфікації підлягає доказуванню, серед інших ознак, саме можливість розпорядження вилученим майном, за наявності якої викрадене майно є таким, що вже перебуває у майнових фондах винного (третьої особи). 
2) корисливі, не пов`язані з незаконним обертанням чужого майна на користь винного або інших осіб: викрадення електричної або теплової енергії шляхом її самовільного використання (ст. 188-1 КК), заподіяння майнової шкоди шляхом обману або зловживання довірою (ст. 192 КК), незаконне привласнення особою знайденого або чужого майна, що випадково опинилося у неї (ст. 193 КК), самовільне зайняття земельної ділянки та самовільне будівництво (ст. 197-1 КК), придбання, отримання, зберігання чи збут майна, одержаного злочин. шляхом (ст. 198 КК).
До некорисливих належать: умисне знищення або пошкодження майна (ст. 194 КК), умисне пошкодження об`єктів електроенергетики (ст. 194-1 КК), погроза знищення майна (ст. 195 КК), необережне знищення або пошкодження майна (ст. 196 КК) та порушення обов`язків щодо охорони майна (ст. 197 КК).
Вказана система глибоко вкорінена в правозастосовній практиці, про що свідчать актуальні на свій час тлумачення Верховного Суду України в постановах його Пленуму № 12 від 25.12.1992 «Про судову практику в справах про корисливі злочини проти приватної власності та № 10 від 06.11.2009 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» пункт 15 якої присвячено питанням відмежування відповідних кримінальних правопорушень від суміжних за ознаками суб`єктивної сторони (корисливого умислу).
З того, що корисливий мотив та корислива мета є обов`язковими ознаками викрадення чужого майна, зокрема, крадіжки, виходив в постанові від 06 березня 2014 року в справі № 5-2кс14 Верховний Суд України. Винна особа при викраденні чужого майна розуміє, що заволодіває чужим майном, усвідомлює, що воно є чужим і що вона обертає його на свою користь протиправно шляхом таємного викрадення. Ці ознаки виокремлюють (ідентифікують) фактично вчинені дії як викрадення чужого майна й відрізняють їх від діянь, що посягають на інші об`єкти кримінально-правової охорони, або від фактів, які зумовлюють виникнення інших (некримінальних) правовідносин. При цьому, зміст суб`єктивної сторони цього діяння розкривається через предмет і об`єктивну сторону кримінального правопорушення, зокрема через його зовнішні поведінкові ознаки - місце, час, спосіб та обставини скоєння злочину.
Отже, у разі притягнення особи до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих правопорушень проти власності, пов`язаних із протиправним оберненням чужого майна на власну користь або інших осіб, зокрема за ст. 186 КК, відповідно до приписів ст. 91 КПК підлягають доказуванню корисливі мотив і мета.
Відповідно до п. 7 § 3 Перехідних положень Розділу 4 Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII (далі - Закон № 2147-VIII) суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.
Зважаючи на вказане об`єднана палата Касаційного кримінального суду не мала належного процесуального підґрунтя до відступу від наведених вище висновків Верховного Суду України про зміст суб`єктивної сторони протиправного викрадення чужого майна, одним із способів якого є відкрите його викрадення (грабіж).
Крім того, за дотичною практикою Верховного Суду, від дня початку здійснення ним правосуддя, послідовно йшлося про те, що при вчиненні викрадення чужого майна, зокрема в спосіб грабежу, винна особа діє з корисливим мотивом, спрямованим на викрадення чужого майна. Мотив і мета нерозривно поєднані (серед інших, постанова Верховного Суду від 06 грудня 2018 року у справі № 718/642/16-к (провадження № 51 - 3288км18) за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua/ Review/78501871).
Вказані правозастосовні підходи та доктринальні бачення, які відображені в десятках дисертаційних та монографічних досліджень, про юридичну природу цих правопорушень, їх ознаки та кваліфікацію, про відмежування від суміжних правопорушень за ознаками суб`єктивної сторони, глибоко укорінені і в навчально-методичних програмах усіх без винятку вищих навчальних закладів України, які здійснюють підготовку за спеціальністю «право».
До того ж, з урахуванням певних особливостей національних правових систем, національне уявлення про викрадення чужого майна як корисливе кримінальне правопорушення збігається із їх аналогічним сприйманням в КК Естонської Республіки, де, зокрема, про крадіжку (ст. 199) йдеться як про заволодіння чужим рухомим майном з метою незаконного привласнення; аналогічних положень КК Латвійської Республіки (статті 175, 176) щодо крадіжки - таємне або відкрите викрадення чужого рухомого майна; ст. 278 КК Республіки Польща (статті 119-131 Кодексу Правопорушень) де крадіжкою є заволодіння чужим рухомим майном з метою привласнення; ст. 178 КК Литовської Республіки, де крадіжка - це викрадення чужого майна; частини 8 ст. 1-13 КК Королівства Швеція, де крадіжка - незаконне привласнення чужого майна; статей 127-131 КК Республіки Австрія, де крадіжка - вилучення чужого рухому майна з метою його протизаконного привласнення; статей 242-248 КК Федеративної Республіки Німеччина, де крадіжка - вилучення чужого рухомого майна іншої особи з метою його протизаконного привласнення. 
Зважаючи на наведене вище, не викликає жодного сумніву обґрунтованість твердження, що положення приписів статей 185 - 191 КК відповідають усталеному в суспільстві уявленню про юридичну природу та ознаки корисливих кримінальних правопорушень проти власності, які пов`язані із протиправним оберненням чужого майна на власну користь або третіх осіб. 
При цьому, за вимогами ч. 5 ст. 9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який в рішенні CASE OF UKRKAVA, TOV v. UKRAINE (Application no. 10233/20) від 06 лютого 2025 року щодо наслідків судового активізму в контексті порушення п. 1 ст. 6 Конвенції, визначив неприпустимість такого, якщо він пов`язаний із фактичною «нормотворчістю», адже це суперечить прямим приписам закону, як щодо цієї справи, то приписам статей 185 - 191 КК. 
Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, серед іншого, гарантує певну стабільність у правових ситуаціях і сприяє довірі суспільства до судів. Натомість існування суперечливих судових рішень може створити стан правової невизначеності, знизити довіру громадськості до судової системи (див. рішення у справі «Нейдет Шахін і Періхан Шахін проти Туреччини» (Nejdet Sahin and Perihan Sahin v. Turkey ) [ВП], № 13279/05, § 57, від 20 жовтня 2011 року, з подальшими посиланнями). 
Будь-який припис права має бути доступним і передбачуваним (рішення у справах «Achour v. France», заява № 67335/01, п. 42; «Kononov v. Latvia» [ВП], заява № 36376/04, п. 185). Застосування норм права має бути передбачуваним для особи і кожен має право сподіватися на те, що норми права будуть застосовані до нього так само, як вони застосовуються до інших осіб, що опинилися у подібній ситуації. Порушення цієї вимоги, як правило, пов`язується із довільним тлумаченням норм права під час правозастосування.
Принцип правової визначеності, закріплений у Конвенції, вимагає від національних судів дотримання обов`язку приймати рішення відповідно до закону і таким чином передбачувано тлумачити положення національного законодавства, ґрунтуючись на ньому, а не на абстрактному твердженні на підгрунті суддівського розсуду (див. mutatis mutandis, рішення у справах «Анджелкович проти Сербії» (Andelkovic v. Serbia), № 1401/08, п. 27, від 09 квітня 2013 року, та «Панталон проти Хорватії» (Pantalon v. Croatia), № 2953/14, п. 52, від 19 листопада 2020 року).
Уніфікованість у застосуванні правових норм у подібних правовідносинах є невід`ємною складовою правової визначеності, яка, серед іншого, гарантує певний ступінь стабільності правової ситуації. 
Текст закону України про кримінальну відповідальність не змінювався в частині визначення основних складів кримінальних правопорушень, передбачених статтями 185 - 191 КК, вагомих змін у доктрині кримінального права на рівні фундаментальних наукових досліджень з відповідним рівнем аргументації та глибини наукового аналізу в цій площині також не відбулось. 
Отже, вважаємо об`єднана палата Касаційного кримінального суду (далі - ОП ККС) безпідставно пристала до точки зору прокурора, який в касаційній скарзі просив скасувати виправдувальний вирок, постановлений у зв`язку з відсутністю в діях обвинувачених складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК, та ухвалу апеляційного суду, який погодився із висновками місцевого про те, що сторона обвинувачення не довела наявність корисливого мотиву й умислу.
З єдиного судового рішення Верховного Суду від 16 березня 2023 року у справі № 166/43/22, де до рішення ОП ККС в цій справі йдеться про протилежне уявлення щодо змісту суб`єктивної сторони викрадення чужого майна через те, що у диспозиції статті 186 КК відсутня вказівка на таку обов`язкову ознаку грабежу як корисливий мотив, з чого робиться висновок, за яким мотиви, зокрема, власне збагачення, помста, або ж інші, які спонукали особу до грабежу, можуть бути різними і від них склад кримінального правопорушення не змінюється, також не вбачається обґрунтованого спростування усталеного в теорії і практиці тлумачення ознак вказаного злочину як корисливого проти власності, натомість пропонується власне бачення, яке є доволі сумнівним, оскільки не спирається на аби які переконливі мотиви та системний аналіз закону про кримінальну відповідальність.
Якщо йдеться про крадіжку та грабіж, то «викрадення чужого майна» є терміном, який уособлює узвичаєні юридичні ознаки певних правопорушень як корисливих проти власності, пов`язаних із протиправним оберненням чужого майна на власну користь або інших осіб, який чітко, точно і лаконічно, проте із високою інформативністю окреслює спеціальне поняття в кримінальному праві, змінювати зміст якого ОП ККС не мала аби якого підґрунтя.
Будь який термін не належить до літературної мови, а є складовою понятійного апарату окремої галузі знань, тому його не можна тлумачити без врахування доктрини кримінального права та усталеної правозастосовної практики, яка спирається на наукові здобутки, перевірені часом та досвідом. 
Посилатися на необхідність ще й додаткових застережень законодавця про корисливі мотиви та мету в диспозиціях кримінально-правових норм, передбачених статтями 185 - 191 КК, і при цьому без обґрунтованих мотивів не сприймати зміст і обсяг поняття, відтвореного в законі через застосування терміну «викрадення чужого майна», в тому розумінні, яке відповідає усталеним підходам, ОП ККС в цьому провадженні, на наш погляд, підстав не мала.
Не можна залишити без уваги те, що сприйняте ОП ККС бачення суб`єктивних ознак кримінальних правопорушень, передбачених статтями 185 - 191 КК, як таких, що не пов`язані із корисливими метою та мотивами, суттєво розширює криміналізацію тих діянь, вчинення яких до цього не вважалося кримінально караним, оскільки корисливі мотив і мета значно звужували обсяг відповідних кримінально-правових норм.
Таким чином, на наше переконання, безпідставними є висновки ОП ККС про те, що корисливий мотив не потребує доведення у разі притягнення особи до кримінальної відповідальності за статтями 185 - 191 КК як такий, що не має значення для кваліфікації вказаних кримінальних правопорушень.
За відсутності широкого і глибокого аналізу доктринального контексту і переконливого обґрунтування висновків про «розширену» криміналізацію, за відсутності зміни правового регулювання в цій частині, з висновками ОП ККС не погоджуємось і не вбачаємо підстав до скасування оскаржених судових рішень з тих підстав, що в розумінні ст. 186 КК корисливий мотив і мета не є обов`язковими ознаками грабежу.
Крім того, виглядає так, що ОП ККС змінила ще й усталене в правозастосовній діяльності уявлення про момент закінчення крадіжки (ст. 185 КК) та грабежу (ст. 186 КК), адже дійшла висновку про те, що для кваліфікації діяння необхідним є встановлення прямого умислу на протиправне і безповоротне заволодіння чужим майном з метою отримати можливість розпорядитися ним на власний розсуд. Отже, по суті ствердила про те, що кримінальне правопорушення є закінченим з моменту протиправного заволодіння чужим майном та отримання можливості розпорядитися ним на власний розсуд.
Натомість, знову таки, з урахуванням приписів п. 7 § 3 Перехідних положень Розділу 4 Закону № 2147-VIII, відсутнє підґрунтя до відступу від висновків Верховного Суду України в постановах від 11 грудня 2014 року у справі № 5-23кс14, від 06 березня 2014 року у справі № 5-2кс14, від 25 червня 2015 року у справі № 5-96кс15 за якими викрадення чужого майна є закінченим з моменту вилучення майна і реальної можливості розпоряджатися ним як своїм власним: продати, сховати, подарувати, використати на свої потреби та ін. Якщо такої можливості у винуватого не було, в тому числі і після протиправного заволодіння чужим майном (яке завжди передує його вилученню), то вчинене відповідно до ст. 15 КК повинно розцінюватись як замах. Нормативне визначення закінченого і незакінченого кримінального правопорушення дає підстави до висновку, що заволодіння майном потерпілого ще не становить закінченої крадіжки чи грабежа якщо винуватий ще не вилучив майно або після його вилучення ще не мав реальної можливості розпорядитися викраденим на свій розсуд.
За таких обставин, вважаємо, що відсутнє підґрунтя до скасування оскарженої ухвали апеляційного суду з підстави, визначеної п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК.
Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2