УХВАЛА

04 травня 2026 року
м. Київ

справа № 705/2159/19 (4-с/710/1/26)
провадження № 61-5555ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Шполянського районного суду Черкаської області від 05 січня 2026 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 07 квітня 2026 року у справі за скаргою  ОСОБА_1 на дії/бездіяльність Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, 
ВСТАНОВИВ:

У січні 2026 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою в якій вона просила:

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо невиконання приписів статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» під час розгляду скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 від 15 грудня 2025 року;

- зобов`язати Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України розглянути скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 від 15 грудня 2025 року в порядку статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» та прийняти рішення у визначеному законом порядку.
Скарга обґрунтована тим, що рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 17 березня 2025 року у справі №705/2159/19 визнано незаконним та скасовано наказ від 03 липня 2019 року № 25 ПП «Центр-Монтаж-Енерго» про припинення трудового договору (контракту) з юрисконсультом ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, поновлено ОСОБА_1 на посаді юрисконсульта приватного підприємства «Центр-Мониаж-Енерго», стягнуто з ПП «Центр-Монтаж-Енерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 липня 2019 року по 17 березня 2025 року у розмірі 346 882,80 грн, з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць суд допустив до негайного виконання. 

24 квітня 2025 року ОСОБА_1 пред`явила виконавчий лист до виконання. 

24 квітня 2025 року головний державний виконавець Відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Паливода О. П. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження № 77895710.

15 грудня 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в порядку статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» зі скаргою, однак станом на 02 січня 2026 року скарга ним не розглянута, а відповідне рішення не прийнято.

Шполянський районний суд Черкаської області ухвалою від 05 січня 2026 року відмовив у прийнятті скарги представника скаржника ОСОБА_1  ОСОБА_2 . 

Кропивницький апеляційний суд постановою від 07 квітня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, ухвалу Шполянського районного суду Черкаської області від 05січня 2026 року залишив без змін.

24 квітня 2026 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , через підсистему «Електронний суд», подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Шполянського районного суду Черкаської області від05 січня 2026 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 07 квітня 2026 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Перевіривши доводи касаційної скарги у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з наступних підстав.
Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
За статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб),
що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання
їх у добровільному порядку врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження
і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Примусовому виконанню підлягають рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень (стаття 3 Закону України «Про виконавче провадження»).
Згідно із частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
За частиною третьою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.
Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.
Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.
Згідно зі статтею 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця
чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 450 цього Кодексу, за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються. За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 451 ЦПК України).
Отже, як право на звернення зі скаргою, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та з його примусовим виконанням (постанова Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 2-6133/10, провадження № 61-16849св23).
Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних
чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб (частина перша статті 287 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належить вирішення спорів фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Згідно з пунктами 1, 3, 5 Положення про Департамент державної виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2005 року № 711, Департамент є урядовим органом державного управління, який діє у складі Мін`юсту та підпорядковується йому. Основним завданням Департаменту є участь у реалізації державної політики у сфері примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб). Департамент відповідно до покладених на нього завдань: організовує своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень у порядку, встановленому законодавством; здійснює керівництво органами державної виконавчої служби, а також фінансове, матеріально-технічне та нормативно-методичне забезпечення їх діяльності; розробляє проекти законів та інших нормативно-правових актів з питань організації виконання рішень та діяльності органів державної виконавчої служби, а також проводить їх правову експертизу; узагальнює практику застосування законодавства з питань організації виконання рішень та діяльності органів державної виконавчої служби, розробляє пропозиції щодо його вдосконалення і вносить їх на розгляд Міністра юстиції; організовує ведення статистичної звітності органів державної виконавчої служби та узагальнення практики державних виконавців щодо виконання окремих рішень; організовує ведення діловодства та архіву, контролює стан діловодства в органах державної виконавчої служби; забезпечує представництво інтересів органів державної виконавчої служби у судах; виконує інші функції, що випливають з покладених на нього завдань.
Суди встановили, що зі змісту скарги ОСОБА_1 , з якою 02 січня 2026 року вона звернулася до Шполянського районного суду Черкаської області, вбачається, що вона оскаржує бездіяльність Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України під час розгляду її скарги від 15 грудня 2025 року, з якою її представник - ОСОБА_2 зверталася до директора Департаменту з вимогою перевірити законність дій начальника відділу ДВС у м. Умані Уманського району Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України та бездіяльність начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Скаргу від 15 грудня 2025 року було подано у зв`язку з неналежним, як вона вважає, здійсненням виконавчого провадження № 77895710 з примусового виконання рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 17 березня 2025 року у справі № 705/2159/19 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді юрисконсульта ПП «Центр-Монтаж-Енерго» та стягнення з ПП «Центр-Монтаж-Енерго» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.
Встановлено, що виконавче провадження № 77895710 перебувало у провадженні головного державного виконавця Паливоди О. П., а потім - старшого державного виконавця Кравченко М. В. відділу ДВС у місті Умані Уманського району Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Отже, у цій справі державним виконавцем є старший державний виконавець Кравченко М. В., яка безпосередньо підпорядковується начальнику відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Керівником державної виконавчої служби вищого рівня є начальник Управління забезпечення виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не є начальником відділу, якому безпосередньо підпорядковується державний виконавець, а також не є керівником органу державної виконавчої служби вищого рівня щодо до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
Оскільки директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не є виконавцем у виконавчому провадженні № 77895710, також він не є іншою посадової особи органу державної виконавчої служби або приватним виконавцем під час виконання судового рішення, тому заявниця в цьому випадку не має права звертатися до суду зі скаргою в порядку судового контролю за виконанням судових рішень відповідно до розділу 7 ЦПК України.
Отже, директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України є суб`єктом владних повноважень, його дії, що оскаржуються, не пов`язані з прийняттям будь-яких рішень під час вчинення виконавчих дій щодо виконання рішення суду, а стосуються здійснення ним владних управлінських функцій, що виключає можливість розгляду цього спору в порядку цивільного судочинства.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 червня 2021 року у справі № 552/1811/15-ц, а також у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2025 року у даній справі № 705/2159/19 за скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на бездіяльність директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Роменського Д. В. 
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що розгляд скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , належить до юрисдикції адміністративних судів та її слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Таким чином, правильним є висновки судів про те, що скарга не може бути розглянута в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, визначеного розділом 7 ЦПК України, оскільки зміст вимог скарги підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.
Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами попередніх інстанцій норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судового рішення.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1  ОСОБА_2 на ухвалу Шполянського районного суду Черкаської області від 05 січня 2026 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 07 квітня 2026 року. 

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Шполянського районного суду Черкаської області від 05 січня 2026 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 07 квітня 2026 року у справі за скаргою  ОСОБА_1 на дії/бездіяльність Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко