ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2026 року
м. Київ
справа № 938/157/22
провадження № 51-396км26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
засудженої ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 14 листопада 2025 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021090000000604 від 27 листопада 2021 року, стосовно
ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 ),
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини 
За вироком Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК, та призначено їй покарання із застосуванням частини 1 статті 69 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Вирішено питання заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат та речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_6 26 листопада 2021 року у вечірній час перебувала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_8 за місцем проживання в будинку АДРЕСА_1 , де в проміжок часу приблизно між 20 та 21 годин між ними виник конфлікт, в ході якого вона, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та свідомо бажаючи їх настання, кухонним ножем нанесла ОСОБА_8 удар, в результаті чого спричинила йому проникаюче колото-різане поранення життєво важливої ділянки тіла - грудної клітки справа з наскрізним пораненням правого шлуночка серця, яке супроводжувалось масивною внутрішньою кровотечею в праву плевральну порожнину, що ускладнилась постгеморагічним шоком важкого ступеню, яке має ознаки тяжких тілесних ушкоджень небезпечних для життя в момент їх спричинення, внаслідок чого потерпілий помер на місці події.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 14 листопада 2025 року вирок Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2024 року залишено без змін.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування вимог касаційної скарги прокурор зазначає про те, що суд апеляційної інстанції, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, свої висновки належним чином не мотивував.
Вважає, що суд невмотивовано при призначенні покарання застосував до ОСОБА_6 положення статі 69 КК.
Зазначає, що під час досудового розслідування та судового розгляду засуджена визнавала себе винуватою у вчиненні умисного вбивства, вчиненого в стані сильного душевного хвилювання (стаття 116 КК), а потім у вчиненні умисного вбивства при перевищенні меж необхідної оборони (стаття 118 КК), що, на його переконання, унеможливлює врахування щирого каяття, як обставини, яка пом`якшує покарання.
Також указує на те, що не підтверджується фактичними обставинами справи така обставина, яка пом`якшує покарання, -протиправна поведінка потерпілого, окрім слів засудженої.
Вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання є явно несправедливим через м`якість. Суд апеляційної інстанції не достатньо врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до особливо тяжкого злочину.
У запереченнях на касаційну скаргу прокурора захисник засудженої - адвокат ОСОБА_7 зазначає про обґрунтованість та вмотивованість рішення суду апеляційної інстанції. Вважає, що апеляційний суд свої висновки зробив з урахуванням всіх обставин справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 у судовому засіданні просив задовольнити касаційну скаргу з підстав, зазначених у ній.
Засуджена ОСОБА_6 та її захисник адвокат ОСОБА_7 у судовому засіданні просили залишити касаційну скаргу прокурора без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без зміни.
Потерпілу ОСОБА_9 було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вона не з'явилася. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду від неї не надходило. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі статтею 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Відповідно до приписів статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Правильність кваліфікації діяння ОСОБА_6 і доведеність винуватості у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушенняу касаційній скарзі не оспорюються, а тому Судом не перевіряються.
Натомість у касаційній скарзі прокурор зазначає про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через м`якість, що, на його переконання, є підставами для скасування судового рішення. 
Наведені прокурором в касаційній скарзі доводи, колегія суддів вважає обґрунтованими з огляду на таке.
Згідно з положеннями статті 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Умотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Виходячи з приписів статі 419 КПК, суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. При залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі має бути зазначено підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.
Однак, суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_6 зазначених вимог кримінального процесуального закону не дотримався.
За вироком Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК, та призначено їй покарання із застосуванням частини 1 статті 69 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Не погодившись з вироком суду першої інстанції, прокурор оскаржив його в апеляційному порядку, в обґрунтування своєї позиції щодо незаконності вироку прокурор виклав конкретні доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень статті 69 КК, безпідставне врахування таких обставин, які пом`якшують покарання: щире каяття та протиправна поведінка потерпілого, що призвело до м`якості призначеного покарання, просив скасувати вирок місцевого суду й ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_6 покарання за частиною 1 статті 115 КК у виді позбавлення волі на строк 7 років. 
Залишаючи вищевказані вимоги апеляційної скарги без задоволення, апеляційний суд усупереч положенням статті 419 КПК в ухвалі не навів належних обґрунтувань на спростування викладених у ній доводів.
Згідно з положеннями статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення і попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Питання призначення покарання пов`язані з суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Відповідно до частини 1 статті 69 КК суду надано дискреційні повноваження призначити більш м`яке покарання, ніж зазначене в санкції статті за відповідний злочин, виключно за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Це означає, що певні обставини (або їх сукупність) одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі України про кримінальну відповідальність: вони визнані судом такими, що пом`якшують покарання, відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
З урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. Водночас таке рішення суд може ухвалити лише за наявності обґрунтованого переконання в тому, що застосування положень статті 69 КК дозволить досягти кожної із встановлених у кримінальному законі цілей його застосування до винного, що має знайти відповідне переконливе відображення в мотивах постановленого судом рішення.
Так, при визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК і тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого злочину.
Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.
При цьому, призначаючи більш м`який вид покарання, аніж встановлений санкцією статті (частини статті) Особливої частини КК, суд має належно обґрунтувати, що саме цей захід примусу дозволить досягти ключової мети покарання, а саме виправлення винної особи та запобігання вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Колегія суддів підкреслює, що обставини чи сукупність обставин, які відповідно до положень статті 69 КК надають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають бути такого ж характеру і сили, які зумовлюють виокремлення привілейованих складів злочинів. Ці обставини чи сукупність обставин мають перебувати в обумовленому взаємозв`язку із цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, обсягом, характером і змістом дій та іншими факторами, які безпосередньо обумовлюють вчинення кримінального правопорушення, існують на час його вчинення та впливають на його характеристику за критеріями суспільної небезпеки вчиненого та винуватого, їх характеру та ступеня.
Відповідно до обвинувального акта у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021090000000604 від 27 листопада 2021 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК (т. 1, а. п. 2-5) органом досудового розслідування не встановлено обставин, які б пом`якшували або обтяжували покарання. 
За наслідками судового розгляду суд першої інстанції встановив та врахував при призначенні ОСОБА_6 покарання обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 1) щире каяття; 2) протиправну поведінку потерпілого.
На переконання суду першої інстанції, вказані обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, що є підставою для застосування частини 1 статті 69 КК та призначення їй покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини 1 статті 115 КК.
Розглядаючи доводи апеляційної скарги прокурора стосовно встановлених судом першої інстанції обставин, які пом`якшують покарання, колегія суддів апеляційної інстанції у своєму рішенні зазначила, що протиправна поведінка потерпілого підтверджується дослідженими доказами: аудіозаписом дзвінка ОСОБА_6 на лінію «102» о 20:09 (до моменту вбивства), де вона повідомляла, що чоловік вчиняє насильство і вбиває її; висновком експерта №1751, у крові потерпілого виявлено етиловий спирт у концентрації 0,94 проміле, у сечі - 1,84 проміле, що свідчить про стан сп`яніння; показаннями свідків (у тому числі матері потерпілого) про те, що в стані сп`яніння потерпілий ставав агресивним. 
Також колегія суддів апеляційної інстанції у своєму рішенні вказала, що на тілі потерпілого виявлено тілесні ушкодження (садна обличчя, різана рана пальця), які виникли незадовго до смерті та, згідно з висновком експерта, могли утворитися внаслідок боротьби. Це, на переконання апеляційного суду, узгоджується з висновком про наявність фізичного конфлікту, ініціатором якого, згідно з сукупністю доказів, виступав потерпілий. А відсутність попередніх звернень до поліції не є безумовним доказом відсутності домашнього насильства, зважаючи на специфіку сімейних відносин, що також підтвердили свідки.
Разом з тим, цей суд не звернув увагу на те, що вироком суду першої інстанції не встановлено фактичних обставин, які б свідчили про протиправну поведінку потерпілого.
Крім того, без належної оцінки залишились доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд проігнорував докази, які спростовують версії сторони захисту про насильство з боку потерпілого в день вбивства, а саме: непорушену обстановку в будинку на місці події; висновок експерта про відсутність будь-яких тілесних ушкоджень в обвинуваченої ОСОБА_6 ; відсутність характерних ушкоджень (від боротьби чи оборони) на тілі померлого; аудіозапис дзвінка на «102», де не чути ані голосу чоловіка, ані звуків боротьби.
Також суд апеляційної інстанції у своєму рішенні зазначив, що доводи прокурора про відсутність у діях обвинуваченої щирого каяття через зміну нею показань та лінії захисту є безпідставними. Право на захист дозволяє обвинуваченій висувати різні версії подій (в т. ч. про необхідну оборону чи необережність). Оцінюючи щире каяття, суд врахував не лише визнання юридичної кваліфікації, а й об`єктивну поведінку особи після вчинення злочину. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, одразу після нанесення поранення ОСОБА_6 особисто викликала швидку медичну допомогу та поліцію. Згідно з протоколами огляду та показаннями свідків, вона намагалася надати допомогу потерпілому, перебувала на місці події до приїзду правоохоронців, плакала та емоційно переживала скоєне. 
Така посткримінальна поведінка, на переконання колегії суддів апеляційної інстанції, свідчить про усвідомлення засудженою тяжкості вчиненого та жаль з приводу наслідків.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль щодо вчиненого та бажання виправити ситуацію, яка склалася. Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого правопорушення. Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести відповідальність за вчинене, а також ця обставина повинна знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки.
Як неодноразово зазначав Верховний Суд, щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального провадження, як під час досудового розслідування, так і під час розгляду кримінального провадження судом касаційної інстанції. 
Враховуючи те, що засуджена не визнавала себе винуватою у вчиненні злочину, за який її засуджено, колегія суддів вважає передчасними висновки апеляційного суду про наявність у неї такої обставини, яка пом`якшує покарання - щире каяття.
Таким чином, висновки суду про можливість застосування до засудженої положень статті 69 КК не відповідають загальним засадам призначення покарання, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Допущені апеляційним судом порушення є підставою для скасування оскарженого судового рішення та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене, належним чином перевірити доводи апеляційної скарги прокурора та ухвалити законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
При цьому суду потрібно мати на увазі, що за аналогічного обсягу підтвердженого обвинувачення, тих самих даних про особу обвинуваченої та аналогічних обставин, які були покладені судами попередніх інстанцій в обґрунтування можливості призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини 1 статті 115 КК, призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень статті 69 КК є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно положень частини 3 статті 433 КПК, суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду у суді першої чи апеляційної інстанції.
Враховуючи, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, з метою запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 КПК, та забезпечення можливості проведення нового розгляду судом апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за необхідне обрати їй запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 14 листопада 2025 року стосовно ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обвинуваченій  ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 05 липня 2026 року включно. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3