Справа № 126/1514/25
Провадження № 22-ц/801/1157/2026
Категорія: 72
Головуючий у суді 1-ї інстанції Магдяк Н. І.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2026 року	Справа № 126/1514/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Берегового О.Ю. (судді – доповідача),
суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,
за участю секретаря судового засідання: Козюми Д.О.,
учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідач:  ОСОБА_2 ,
третя особа: Орган опіки та піклування Біляївської міської ради 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Органу опіки та піклування Біляївської міської ради Одеського району Одеської області про позбавлення батьківських прав, 
за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 – адвоката Задорожної Олени Володимирівни на заочне рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 23 лютого 2026 року, яке ухвалила суддя Магдяк Н.І., повний текст складено 03 березня 2026 року,
в с т а н о в и в:

В липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до  ОСОБА_2 , за участю третьої особи Органу опіки та піклування Біляївської міської ради Одеського району Одеської області про позбавлення батьківських прав, мотивуючи позовні вимоги тим, що з 09 квітня 2013 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . У шлюбі народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Спільне життя з ОСОБА_2 не склалося, восени 2015 року залишила сина в будинку та поїхала до своєї мами на Вінниччину з іншим чоловіком. З 2015 року сторони не проживають однією сім`єю та не ведуть спільного господарства. 
25 вересня 2019 року рішенням Біляївського районного суду Одеської області (справа №496/1280/19) шлюб розірвано. В 2019 році ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання сина. 15 квітня 2019 року Біляївським районним судом Одеської області було видано судовий наказ №496/1281/19. 
Син проживає разом із батьком та перебуває на його утриманні. Мати відсторонилася від виконання батьківських обов`язків, за весь час жодного разу не виявила щодо сина материнського піклування, не приймає участь у вихованні дитини, аліменти на утримання сина не сплачує. Дитина не знає її як мати, адже вона його покинула, коли йому було лише два роки, за весь час жодного разу не виявила щодо сина материнського піклування, ухиляється від виховання сина, свідомо нехтує своїми обов`язками. 
Відповідач ОСОБА_2 самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, тому з метою захисту дитини від душевних страждань, забезпечення її інтересів, позивач просив позбавити її батьківських прав по відношенню до дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Заочним рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 23 лютого 2026 року в задоволені позову відмовлено.
Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Покладено на виконавчий комітет Біляївської міської ради Одеського району Одеської області як орган опіки та піклування контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено навмисного та систематичного ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків та її винної поведінки, з огляду на те, що позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують свої батьківські обов`язки, який не відповідає меті захисту інтересів дитини.
Також суд зауважив на недоведеності того, яким чином позбавлення відповідачки батьківських прав щодо сина сприятиме захисту інтересів останнього, та дійшов висновку про необхідність попередження відповідачки щодо необхідності зміни ставлення до виконання батьківських обов`язків із покладенням на орган опіки та піклування обов`язку здійснювати контроль за їх виконанням.
Не погодившись з вказаним заочним рішенням суду, представник  ОСОБА_1 – адвокат Задорожна О.В. подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків викладених в рішенні суду обставинам справи. Просила скасувати заочне рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на ті ж обставини, що і у позовній заяві. Зокрема зазначила, що суд першої інстанції при розгляді справи не врахував, що мати не піклується про дитину з 2015 року, поведінка матері не змінилася навіть під час розгляду цієї справи.
Також вказала, що місцевим судом не врахована думка дитини, не прийнято до уваги, що працівники органу опіки та піклування проводили бесіду з дитиною, який повідомив, що мати йому не телефонує, не цікавиться його життям, матеріально не допомагає.
Вважає, що в матеріалах справи наявні беззаперечні та достатні докази, які свідчать, що відповідачка, в порушення вимог статті 150 СК України, свідомо не виконує обов`язки щодо виховання та розвитку дитини, а тому наявні обґрунтовані підстави для позбавлення її батьківських прав.
Звертає увагу на те, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження та надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Проте відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 квітня 2013 року, який заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 25 вересня 2019 року (справа №496/1280/19) було розірвано.
У шлюбі в сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серія НОМЕР_1 від 23 серпня 2013 року.
Згідно з витягу №2024/002694967 від 18 березня 2024 року з реєстру Біляївської територіальної громади ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований по АДРЕСА_1 , з 18 березня 2024 року. 
Відповідно до довідки №06 від 25 жовтня 2024 року, виданою за підписом старости села Градениці Біляївської міської ради Одеського району Одеської області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований у АДРЕСА_1 . Разом з батьком зареєстрований син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Мати дитини в с. Градениці не проживає з 2015 року. Батько дитини служить в ЗСУ. Дитина знаходиться на утриманні батька (а.с.10).
Відповідно до характеристики ОСОБА_3 , 2013 року народження, учня 6 класу Граденицької гімназії, ОСОБА_3 навчається у Граденицькій гімназії з першого класу. За роки навчання зарекомендував себе як добрий учень. Володіє навчальним матеріалом на достатньому та середньому рівні навчальних досягнень. Навчався не в повну міру свої сил та можливостей, потребував контролю за навчанням. Має добру пам`ять, гарно запам`ятовує учбовий матеріал. Найбільший інтерес проявляв до уроків гуманітарного циклу та фізичної культури, з якої має високі навчальні досягнення. Цікавиться технікою. Характеризується організованістю, дотримання громадських доручень, приймає активну участь у житті класу та школи. Стабільний у своїх інтересах. Має постійних друзів, підтримує дружні стосунки з однокласниками. Батько з першого класу приділяв належну увагу вихованню сина. Цікавився його навчанням та поведінкою, відвідував класні та загальношкільні батьківські збори. На всі зауваження вчителів та класного керівника реагував адекватно та приймав належні міри впливу на поліпшення навчання дитини. Мати ОСОБА_4 до закладу жодного разу не приходила та його навчанням не цікавилась (а.с.11).
Відповідно до характеристики від 10 січня 2025 року №1, наданою старостинським округом с. Градениці Біляївської міської ради Одеського району Одеської області, на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Градениці Одеського району, проживає АДРЕСА_1 . В цей час служить в ЗСУ. За час проживання на території села Градениці скарг, заяв та нарікань на його поведінку від сусідів та жителів села не надходило. З сусідами та мешканцями села завжди поводиться доброзичливо, у дружніх стосунках. До складу сім`ї входить та знаходиться на його утриманні та вихованні з 2015 року син: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.11 на звороті).
З висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Біляївської міської ради 12 червня 2025 року №125 вбачається, що орган опіки та піклування Біляївської міської ради вважає: доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відносно малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12 – 13).
Відповідно до відповіді №1649229 від 07 серпня 2025 року з єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 07 квітня 2009 року зареєстрована по АДРЕСА_2 (а.с.27).
Згідно з інформації з єдиного реєстру боржників, сформованої 03 липня 2025 року, ОСОБА_2 є боржником у виконавчому провадження №60813577 від 10 грудня 2019 року, відкритого на підставі судового наказу №496/1281/19 від 15 квітня 2019 року Біляївського районного суду Одеської області, яке перебуває на виконанні у Бершадському ВДВС у Гайсинському районі Вінницької області ЦМУ МЮ (м. Київ) на підставі виконавчого документа про стягнення аліментів, виданого Біляївським районним судом Одеської області (а.с.14).
З інформації про виконавче провадження №60813577 від 10 грудня 2019 року, сформованої 29 квітня 2025 року, боржником ОСОБА_2 частково погашена заборгованість по аліментах, для чого здійснена реалізації її майна на суму 138300 грн. Так станом на 17 січня 2024 року з боржника підлягала сума стягнення до виконання 268288,77 грн. Станом на 01 травня 2025 року заборгованість зі сплати аліментів становила 101661,73 грн, за що на неї був накладений штраф (а.с.88 – 93). 
Отже між сторонами виник спір з приводу позбавлення батьківських прав.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої та другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.
На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя
у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Комплексний аналіз пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (постанова Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (постанова Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20)).
Вищевказані фактори як у своїй сукупності, так і кожен окремо можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11).
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з правовими висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21, а відтак судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність залежить лише від фактичних обставин конкретної справи й доказування.
Змістом статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, яким було надано належну правову оцінку поданим стороною позивача доказам і встановлено відсутність правових підстав для застосування такого крайнього заходу впливу щодо  ОСОБА_2 як позбавлення останньої батьківських прав відносно сина.
При цьому під час розгляду справи не встановлено, а позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність саме винної поведінки відповідачки та її ухилення від виконання батьківських обов`язків тобто судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися із сином і брати участь у його вихованні, остаточно та свідомо самоусунулася від виконання обов`язків щодо виховання сина, а також про те, що позбавлення її батьківських прав щодо останнього сприятиме дотриманню принципу якнайкращих інтересів дитини.
Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_2 виносилися попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і її поведінка була предметом розгляду компетентних органів починаючи з часу розлучення сторін (2019 року).
Таким чином наявні в матеріалах справи докази, у своїй сукупності, не підтверджують наявність обставин, що визначені статтею 164 СК України, для позбавлення відповідачки батьківських прав.
Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.
Як зауважено Європейським судом з прав людини у змісті пункту 49 рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.
Згідно з положеннями частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21).
З висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Біляївської міської ради 12 червня 2025 року №125 вбачається, що відповідач не повідомлялась про засідання органу опіки та піклування щодо розгляду питання про доцільність позбавлення її батьківських прав, також не з`ясовувалась її думка чи позиція з цього приводу, тому апеляційний суд не погоджується з ним через недостатню обґрунтованість.
З приводу доводів апеляційної скарги щодо того, що місцевим судом не врахована думка дитини, не прийнято до уваги, що працівники органу опіки та піклування проводили бесіду з дитиною, який повідомив, що мати йому не телефонує, не цікавиться його життям, матеріально не допомагає, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
З матеріалів справи вбачається, що при вирішені питання про доцільність позбавлення батьківських справ ОСОБА_2 , органом опіки та піклування заслухано пояснення малолітнього ОСОБА_3 , який повідомив, що мати йому не телефонує, не цікавиться його життям, матеріально не допомагає. 
Отже, малолітнім ОСОБА_3 висловлено свою думку з порушеного питання під час засідання органу опіки та піклування, тому колегія суддів не вбачає доцільності у заслуховувані думки дитини у судовому засіданні.
Разом з тим, озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.
Подібний висновок викладений в постанові Верховного суду від 13 липня 2022 року в справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21).
Отже, колегія суддів зважає на те, що хоча думка дітей у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, вона не може бути визначальною, і така думка не є свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення якнайкращих інтересів дітей.
Очевидно, що сімейні відносини мають складний характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду доволі складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку матері може бути недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав. З метою забезпечення найкращих інтересів дитини, за обставин цієї справи, не виправдано позбавляти матір права на контакт з дитиною і її виховання. Позбавлення матері всіх батьківських прав не відповідає критерію пропорційності.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на задоволення потреб у любові, піклуванні та матеріального забезпечення. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
При цьому колегія суддів зауважує, що за наявності рішення суду, що набрало законної сили, за первинним зверненням одного з батьків про відмову у позбавленні батьківських прав другого із батьків з тих міркувань, що це є крайнім заходом впливу на нього, у разі повторного звернення з таким позовом під час його розгляду інакшим є розподіл тягаря доведення між сторонами, тож саме другий з батьків дитини під час звернення повторно поданого до нього позову про позбавлення його батьківських прав має доводити зміну свого ставлення до участі у вихованні своєї дитини, заперечити і спростувати відповідними доказами факт нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, на що звертав увагу Верховний Суд, зокрема, у змісті постанови від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21.
Апеляційний суд звертає увагу, що будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Наполягаючи на позбавленні відповідачки батьківських прав ОСОБА_1 не вказав, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини.
Враховуючи, що позивач не довів, та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне (свідоме) ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, приймаючи до уваги те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою та крайнім заходом впливу на батьків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.
Такий висновок відповідатиме якнайкращим інтересам дитини з огляду на необхідність забезпечення їх прав на спілкування та збереження зав`язків з обома батьками.
З урахуванням вищевикладеного доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, що є підставами для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32).
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – адвоката Задорожної Олени Володимирівни залишити без задоволення.
Заочне рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 23 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Головуючий     О. Ю. Береговий 

Судді      О. С. Панасюк 

Т. М. Шемета