Справа № 350/583/26
Номер провадження 2/350/620/2026

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(заочне)
02 липня 2026 року       селище Рожнятів

Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого судді Пулика М.В.,
секретаря судового засідання Левицького Р.О.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, -
установив:
Стислий виклад позицій сторін
Позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Іляшкович Наталія Василівна, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. У своїй позовній заяві просить суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем 14 лютого 2017 року, зареєстрований виконавчим комітетом Золотарівської сільської ради Хустського району Закарпатської області, актовий запис №3, а також стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/2 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дітьми повноліття. Крім того, просить допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
В основу своїх позовних вимог представник позивачки послалася на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільне сімейне життя між сторонами не склалося через несумісність характерів, відсутність взаєморозуміння та різні погляди на сімейне життя. Подружні стосунки фактично припинені, сторони тривалий час проживають окремо, спільного господарства не ведуть, шлюб існує лише формально, а тому його подальше збереження суперечить інтересам позивачки та не відповідає фактичним сімейним відносинам. 
Після припинення спільного проживання обидві неповнолітні дитини проживають разом із матір`ю та перебувають на її повному утриманні. Відповідач належної матеріальної допомоги на утримання дітей добровільно не надає, участі у забезпеченні їхніх повсякденних потреб не бере, у зв`язку з чим позивачка змушена самостійно нести всі витрати, пов`язані з їх утриманням, вихованням та розвитком. Посилаючись на обов`язок батьків утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, представник позивачки просить розірвати шлюб між сторонами та стягнути з відповідача аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/2 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття, а також допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. 
У судове засідання позивачка не прибула.
Представник позивачки - адвокат Іляшкович Н.В. подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити та не заперечила проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про час розгляду справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку, відзиву на позовну заяву не надав, тому суд вважає за можливе і доцільне розглянути справу в його відсутності з ухваленням заочного рішення та при наявних матеріалах справи, яких достатньо, щоб вирішити питання про права та обов`язки сторін.
За таких обставин суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін у порядку визначеному ст. 247 ч. 2 ЦПК України, з ухваленням заочного рішення.
Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі.
Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 14.04.2026 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що 14 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб виконавчим комітетом Золотарівської сільської ради Хустського району Закарпатської області, про що складено актовий запис №3 (а.с.7).
Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13,15).
З позовної заяви вбачається, що на час звернення до суду подружні відносини між сторонами фактично припинені. Сторони тривалий час спільно не проживають, спільного господарства не ведуть, сімейні відносини між ними відсутні, взаєморозуміння та взаємоповагу втрачено, примирення між ними є неможливим, а шлюб існує лише формально.
Із долученого до матеріалів справи виписного епікризу Університетської лікарні Краловське Виногради (Чеська Республіка) (а.с.17-20) вбачається, що неповнолітній син сторін ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , страждає на цукровий діабет І типу, у зв`язку з чим перебуває під постійним медичним наглядом, отримує інсулінотерапію та у серпні 2024 року проходив стаціонарне лікування з метою встановлення інсулінової помпи. 
Враховуючи наведені обставини, позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав та прав неповнолітніх дітей із вимогами про розірвання шлюбу між сторонами та стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей.
Таким чином, між сторонами виник спір щодо припинення шлюбних правовідносин, а також щодо виконання відповідачем передбаченого законом обов`язку брати участь у матеріальному забезпеченні своїх неповнолітніх дітей шляхом сплати аліментів у розмірі, достатньому для забезпечення їх належного утримання, фізичного, духовного та гармонійного розвитку.
Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування та висновки суду
Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 та частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу та здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного чи соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак, що передбачено статтею 6 ЦПК України.
Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до частини першої статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Статтею 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і у відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу до шлюбу, перебування у шлюбі та щодо його розірвання.
Частиною третьою статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини.
Згідно з частиною третьою статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Частиною першою статті 110 Сімейного кодексу України встановлено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них або інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Частиною другою статті 114 Сімейного кодексу України визначено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання законної сили рішенням суду.
З матеріалів справи судом встановлено, що сімейні відносини між сторонами фактично припинені. Подружжя тривалий час спільно не проживає, спільного господарства не веде, взаєморозуміння та взаємної підтримки між ними немає, сім`я фактично розпалася, а шлюб існує лише формально.
Позивачка наполягає на розірванні шлюбу, що свідчить про її стале волевиявлення на припинення сімейних правовідносин. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, своїм правом подати відзив, надати пояснення чи висловити заперечення не скористався, у судове засідання повторно не прибув, що також свідчить про відсутність наміру зберігати сім`ю.
Суд виходить із того, що примушування особи до збереження шлюбу всупереч її волі суперечило б принципу добровільності шлюбу, закріпленому сімейним законодавством України, та порушувало б особисті немайнові права кожного з подружжя.
З огляду на встановлені обставини суд доходить висновку, що подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам, а тому позовна вимога про розірвання шлюбу є законною, обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Щодо заявленої позивачкою вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей суд приходить до таких висновків.
Після розірвання шлюбу між сторонами права та обов`язки батьків щодо їхніх дітей не припиняються. Незалежно від того, з ким проживають діти, обоє батьків зобов`язані брати участь у їх утриманні, вихованні та забезпеченні належних умов для фізичного, духовного, морального й інтелектуального розвитку.
Верховний Суд у своїй усталеній практиці неодноразово наголошував, що відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, в усіх діях щодо дітей першочергова увага повинна приділятися якнайкращому забезпеченню їхніх інтересів. Державою має бути забезпечено дитині такий захист і таке піклування, які є необхідними для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків та інших осіб, які несуть відповідальність за дитину відповідно до закону.
Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення є необхідним в її найкращих інтересах. Навіть у разі окремого проживання батьків законодавство виходить із необхідності забезпечення належної участі кожного з них у житті та матеріальному забезпеченні дитини.
Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що саме батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини, а найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Частинами другою та третьою статті 150 Сімейного кодексу України встановлено обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття нею повної загальної середньої освіти та готувати її до самостійного життя.
Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
Обов`язок батьків щодо утримання дітей є рівним та не залежить від факту перебування їх у шлюбі чи спільного проживання з дітьми.
Згідно з частиною третьою статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері чи батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків чи інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд відповідно до частини першої статті 182 Сімейного кодексу України враховує стан здоров`я та матеріальне становище дітей, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатних членів сім`ї, майна, майнових прав, а також інші обставини, що мають істотне значення.
Частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів повинен бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж п`ятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Судом встановлено, що двоє неповнолітніх дітей проживають разом із матір`ю та перебувають на її утриманні. Саме позивачка несе основний тягар витрат, пов`язаних із забезпеченням дітей харчуванням, одягом, лікуванням, навчанням, розвитком та створенням належних умов для їх життя.
Водночас відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, відзиву на позов не подав, доказів добровільного виконання свого обов`язку щодо належного матеріального забезпечення дітей суду не надав, як і не повідомив про наявність обставин, які об`єктивно унеможливлювали б виконання ним такого обов`язку.
Разом із тим суд зазначає, що визначення розміру аліментів повинно здійснюватися не довільно, а з урахуванням усіх обставин конкретної справи та на підставі належних і допустимих доказів.
Позивачка просить стягнути аліменти у розмірі однієї другої частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж п`ятдесяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину.
Судом враховано, що неповнолітній син сторін ОСОБА_4 хворіє на цукровий діабет І типу. Наявність у дитини такого хронічного захворювання обумовлює необхідність постійного лікування, медичного спостереження та може спричиняти додаткові витрати. Разом із тим, сам по собі факт наявності у дитини хронічного захворювання не є безумовною підставою для стягнення аліментів саме у розмірі однієї другої частки заробітку (доходу) відповідача. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо фактичного розміру додаткових витрат, які позивачка несе чи вимушена буде нести у зв`язку з лікуванням дитини, а також інших виняткових обставин, які б свідчили про необхідність визначення аліментів саме у заявленому розмірі.
Крім того, матеріали справи не містять достатніх відомостей про розмір доходів та майновий стан відповідача, які б давали суду можливість дійти висновку про співмірність стягнення саме половини всіх видів його заробітку (доходу). 
Суд також звертає увагу, що у разі виникнення необхідності несення додаткових витрат, пов`язаних із лікуванням, медичною реабілітацією чи іншими особливими потребами дитини, позивачка не позбавлена права звернутися до суду з окремою вимогою про стягнення додаткових витрат на дитину відповідно до статті 185 Сімейного кодексу України.
За таких обставин суд доходить висновку, що заявлена позивачкою вимога про стягнення аліментів у розмірі однієї другої частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача підлягає частковому задоволенню. Враховуючи встановлені у справі обставини, стан здоров`я неповнолітнього сина сторін, необхідність його постійного лікування, інтереси обох дітей, суд вважає за необхідне визначити аліменти у розмірі однієї третьої частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж п`ятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, оскільки саме такий розмір, на переконання суду, є достатнім для забезпечення належного матеріального утримання дітей, враховує встановлені обставини справи та забезпечує справедливий баланс між інтересами дітей і обов`язком відповідача брати участь у їх утриманні.
Відповідно до статті 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються від дня пред`явлення позову до суду.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць.
Розподіл судових витрат.
Відповідно до частин першої та шостої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, судовий збір стягується з другої сторони на користь держави.
Відповідно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в розмірі 1331.20 грн., від сплати якого позивачка звільнена при пред`явленні позову.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274, 279, 280-284, ЦПК України, суд -
ухвалив:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задовольнити частково.
Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище – ОСОБА_5 ) та ОСОБА_2 , зареєстрований 14 лютого 2017 року виконавчим комітетом Золотарівської сільської ради Хустського району Закарпатської області, актовий запис №3.
Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі однієї третьої частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 14.04.2026 і до досягнення дітьми повноліття.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) гривня 20 копійок (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код ЄДРПОУ 37993783, банк отримувача – Казначейство України (ЕАП), рахунок UA908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету 22030106).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про його перегляд або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного перегляду.

Суддя: