ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 червня 2026 року
м. Харків
справа № 201/5094/24
провадження № 22-ц/818/674/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
за участю секретаря – Муренченко С.А.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Елітбудінвест АК»,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Елітбудінвест АК» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 липня 2025 року в складі судді Дяченка О.М.
в с т а н о в и в:
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Елітбудінвест АК» про стягнення неустойки та штрафних санкцій за договором.
Позовна заява мотивована тим, що 15.05.2019 між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Елітбудінвест АК» укладено договір купівлі-продажу техніки та комплектуючих на загальну суму 40 000 000,00 грн, з оплатою протягом 60 днів з моменту підписання акту передачі-приймання товару. Кінцевий строк оплати 26.07.2019. 
Згідно з п.6.3 цього договору в разі прострочки покупця по оплаті продавцеві вартості товару, покупець, крім суми боргу зобов`язується також сплатити на користь продавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу.
Постановою Донецького апеляційного суду від 27.10.2021 у справі № 263/9761/20, залишеної без змін постановою Верховного Суду від 23.02.2023, стягнуто з товариства на його користь грошові кошти за договором купівлі-продажу від 15.05.2019 у розмірі 40000000,00 грн.
Зазначив, що питання щодо стягнення неустойки та інших штрафних санкцій судом не вирішувалось.
Вказав, що розмір пені за період з 27.07.2019 по 27.01.2020 становить 6 323 296,65 грн, розмір індексу інфляції за період з 27.07.2019 по 17.04.2024 становить 22 830 545,28 грн, а розмір 3% річних за період з 27.07.2019 по 17.04.2024 становить 5 673 550,42 грн.
Просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Елітбудінвест АК» на користь ОСОБА_1 неустойку та штрафні санкції в розмірі 34 827 392,35 грн, що нараховані у зв`язку з невиконанням умов договору купівлі-продажу техніки та комплектуючих від 15.05.2019; вирішити питання щодо судових витрат.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 липня 2025 року позов задоволено, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Елітбудінвест АК» на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу техніки та комплектуючих від 15.05.2019: пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу – 6 323 296,65 грн, індекс інфляції за весь час прострочення від основної суми боргу в розмірі – 22 830 545,28 грн, три проценти річних від простроченої суми – 5 673 550,42 грн; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Елітбудінвест АК» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 15 140,00 грн судового збору та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду Товариство з обмеженою відповідальністю «Елітбудінвест АК» подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що 09.06.2023 між позивачем та ТОВ «Печерськ Девелоп» укладено договір про відступлення права вимоги за договором від 15.05.2019. Право вимоги сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних має тільки кредитор. Зазначив, що якщо б позивач дійсно домовився з ТОВ «Печерськ Девелоп» про залишення за ним права вимоги в частині стягнення неустойки та штрафних санкцій, тоді положення про це потрібно було закріпити в договорі про відступлення права вимоги. Відсутність у договорі положення про залишення за позивачем права вимоги в частині стягнення неустойки та штрафних санкцій також свідчить про те, що це право перейшло до ТОВ «Печерськ Девелоп» одночасно з переходом основного зобов`язання, оскільки воно є додатковим до нього і поділяє його долю. Зазначило, що позивач не надав суду додаткову угоду про розірвання договору про відступлення права вимоги від 09.06.2023. Таким чином ОСОБА_2 не є належним позивачем у даній справі. Посилалося на те, що позов підписано Адвокатським бюро «Кириченка», ОСОБА_3 є засновником (учасником) ТОВ «Печерськ Девелоп» і на момент подання позову був керівником цього товариства. Таким чином фактично позивачем у цій справі є не ОСОБА_1 , а ТОВ «Печерськ Девелоп», у зв`язку з чим розмір судового збору був занижений більше ніж на півмільйона гривень, якби з позовом зверталось товариство. Вважало, що мова йде про стягнення під час війни з українського підприємства на користь громадянина рф грошових коштів. Зазначило, що у зв`язку з переходом права вимоги у позивача не могло бути оригіналів документів, тому представник позивача не мав права посвідчувати копії документів записом «згідно з оригіналом».

02.12.2025 за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_1 через свого представника подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Елітбудінвест АК» необхідно задовольнити, рішення суду – скасувати.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до договору купівлі-продажу техніки та комплектуючих від 15 травня 2019 року фізична особа ОСОБА_1 (продавець) та ТОВ «Елітбудінвест АК» (покупець), в особі директора Овсяннікова Г. К., який діяв на підставі статуту, уклали договір, відповідно до якого продавець продає, а покупець приймає у власність та оплачує техніку і комплектуючі (товар), визначені специфікацією згідно з договором. Найменування, кількість та вартість товару вказується у специфікації, що є невід`ємною частиною договору (пункти 1.1, 1.2 договору).
У пункті 5.1 договору зазначено, що вартість товару вказується у специфікації, узгодженій сторонами. Загальна вартість товару становить ціну договору у розмірі 40 000 000,00 грн без ПДВ.
Відповідно до пунктів 5.2, 5.3, 5.4 договору покупець купує товар за цим договором з відстрочкою, строком у 60 днів з моменту підписання акту прийому-передачі товару. Розрахунок між сторонами здійснюються в готівковій або безготівковій формі. Валютою платежу є українська гривня.
Пунктом 6.1 договору передбачено, що у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та відповідним чинним законодавством.
Пунктом 6.3 договору передбачено, що в разі прострочки покупця по оплаті продавцеві вартості товару, покупець крім суми боргу зобов`язується також сплатити на користь продавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу (а.с.8-9 том 1). 
15 травня 2019 року між ОСОБА_1 (продавцем) та ТОВ «Елітбудінвест АК» (покупцем) складено специфікацію № 1 до договору купівлі-продажу техніки та комплектуючих від 15 травня 2019 року, затверджено найменування, кількість та вартість товару, що поставляється відповідно до договору. Вартість товару складає 40 000 000, 00 грн (а.с.10-12 том 1).
Відповідно до акту передачі-приймання товару від 27 травня 2019 року до договору купівлі-продажу техніки та комплектуючих від 15 травня 2019 року продавець ОСОБА_1 передав, а покупець ТОВ «Елітбудінвест АК» прийняв товар за адресою: місто Маріуполь, вулиця Артема, 115, із зазначенням найменування товару, одиниці виміру, кількості, вартості за одиницю, загальної вартості товару. Відповідно до пункту 2 акту передачі-приймання підписанням цього акту продавець і покупець підтверджують факт поставки товару на загальну вартість 40 000 000,00 грн без ПДВ, відповідно до договору від 15 травня 2019 року (а.с.13-15 том 1).
Постановою Донецького апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 263/9761/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07 червня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 скасовано, ухвалено нове судове рішення у відповідній частині, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ТОВ «Елітбудінвест АК» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором купівлі-продажу від 15 травня 2019 року у розмірі 40 000 000,00 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (а.с.16-25 том 1). 
Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «Елітбудінвест АК» на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 червня 2021 року у частині відмови у задоволенні позову ТОВ «Елітбудінвест АК» до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним відмовлено, з тих підстав, що рішення суду першої інстанції у зазначеній частині не було предметом апеляційного перегляду (а.с.26-28 том 1).
Постановою Верховного Суду від 23 лютого 2023 року касаційну скаргу ТОВ «Елітбудінвест АК» залишено без задоволення, постанову Донецького апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року залишено без змін (а.с.30-41 том 1).
За розрахунком ОСОБА_1 розмір пені за період з 27.07.2019 по 27.01.2020 становить 6 323 296,65 грн, розмір індексу інфляції за період з 27.07.2019 по 17.04.2024 становить 22 830 545,28 грн, а розмір 3% річних за період з 27.07.2019 по 17.04.2024 становить 5 673 550,42 грн.
09.06.2023 між ОСОБА_1 , як первісним кредитором, та ТОВ «Печерськ Девелоп», як новим кредитором, укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого первісний кредитор передає новому кредиторові, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредиторові, у розмірі 40 000 000,00 грн і стає у цій частині кредитором за договором купівлі-продажу техніки та комплектуючих від 15.05.2019 укладений між первісним кредитором та ТОВ «Елітбудінвест АК».
За цим договором новий кредитор повністю одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання зобов`язання за договором купівлі-продажу техніки та комплектуючих від 15.05.2019 в сумі 40 000 000,00 грн.
Право вимоги первісного кредитора до боржника на суму 40 000 000,00 грн за основним договором підтверджується, безпосередньо: договором купівлі-продажу техніки та комплектуючих від 15.05.2019, специфікацією № 1 від 15.05.2019 до основного договору, рахунком від 15.05.2019 до основного договору, актом передачі-приймання товару від 27.05.2019 до основного договору.
Пунктом 1.4 цього договору передбачено, що право вимоги первісного кредитора до боржника на суму 40 000 000,00 грн за основним договором виникає з моменту підписання сторонами цього договору.
За відступлення права вимоги за цим договором, новий кредитор сплачує первісному кредитору винагороду у розмірі 30 000 000,00 грн (п.2.1 договору). 
На момент укладання цього договору кошти новий кредитор передав первісному кредитору, а первісний кредитор отримав грошові кошти від нового кредитора у розмірі зазначеному у пункті 2.1 договору (п.2.2 договору) (а.с.174-175 том 1).
У липні 2023 року ТОВ «Печерськ Девелоп» звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з заявою про заміну стягувача у виконавчому документі та видачу виконавчого документа на підставі договору про відступлення права вимоги від 09.06.2023 (а.с.176180 том 1).
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з заявою про підтримання вимог ТОВ «Печерськ Девелоп» (а.с.181-182 том 1).
За відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року у справі № 263/9761/20 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Елітбудінвест АК» задоволено, ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 08 липня 2024 року скасовано, заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Печерськ Девелоп», заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Елітбудінвест АК» про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні на його правонаступника залишено без задоволення.
Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2025 року касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Елітбудінвест АК» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
У статті 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За приписами статей 611, 612 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).
За змістом положень параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення позики чи сплати процентів за позикою) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
Згідно зі статтею 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на неустойку не нараховуються.
Відповідно до статті 552 ЦК України сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі. Сплата (передання) неустойки не позбавляє кредитора права на відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Згідно частиною першою статті 624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України (частина перша статті 1050 ЦК України). 
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Відповідно до змісту статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). 
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов?язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення відповідного договору.
Заміна особи в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення) права вимоги є різновидом правонаступництва.
При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад в частині кредитора.
Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним.
У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170 (6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд ураховує загальновизнаний принцип приватного права - ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.
У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 925/1204/15 зазначено, що обсяг цих прав та умови визначаються на момент переходу цих прав до нового кредитора. Тобто новий кредитор отримує право вимагати виплати, в розмірі, що існував на момент підписання договору цесії (відступлення права вимоги). Разом з тим, зазначене положення є диспозитивним, отже інші правила можуть бути встановлені договором або законом. Суб`єкти зобов`язання можуть провести заміну кредитора лише в певній частині, тобто передати новому кредитору тільки частину прав старого кредитора, проте це є можливим в разі подільності права вимоги кредитора.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2025 року у справі № 592/18453/23 (провадження № 61-6719св25).
Матеріали справи свідчать про те, що 15 травня 2019 року між фізичною особою ОСОБА_1 (продавець) та ТОВ «Елітбудінвест АК» (покупець) укладено договір купівлі-продажу техніки та комплектуючих. Загальна вартість товару становить ціну договору у розмірі 40 000 000,00 грн без ПДВ.
Постановою Донецького апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 263/9761/20, яку постановою Верховного Суду від 23 лютого 2023 року залишено без змін, стягнуто з ТОВ «Елітбудінвест АК» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором купівлі-продажу від 15 травня 2019 року у розмірі 40 000 000,00 грн.
В подальшому 09.06.2023 між ОСОБА_1 , як первісним кредитором, та ТОВ «Печерськ Девелоп», як новим кредитором, укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого первісний кредитор передав новому кредиторові, а новий кредитор прийняв право вимоги, що належить первісному кредиторові, у розмірі 40 000 000,00 грн і стає у цій частині кредитором за договором купівлі-продажу техніки та комплектуючих від 15.05.2019 укладений між первісним кредитором та ТОВ «Елітбудінвест АК». За цим договором новий кредитор повністю одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання зобов`язання за договором купівлі-продажу техніки та комплектуючих від 15.05.2019 в сумі 40 000 000,00 грн з моменту підписання сторонами цього договору.
Даний договір є чинний та у судовому порядку не скасований.
Таким чином матеріали справи містять належні докази щодо переходу права вимоги від первісного до нового кредитора.
Посилання ОСОБА_1 на те, що за договором про відступлення права вимоги проведено заміну кредитора лише в певній частині, тобто було передано новому кредитору тільки частину прав первісного кредитора, а саме щодо заборгованості з оплати лише щодо прав на 40 000 000,00 грн, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи. Так, зі змісту договору про відступлення права вимоги від 09.06.2023 не вбачається, що його сторони дійшли згоди щодо залишення за первісним кредитором прав на стягнення в подальшому неустойки, штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат з боржника.
Отже, ОСОБА_1 та ТОВ «Печерськ Девелоп» провели заміну кредитора у зобов`язанні у повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.
Згідно зі статтею 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Належними сторонами в цивільному процесі є суб`єкти переданих на розгляд суду спірних матеріально-правових відносин. При цьому, належний позивач - особа, якій належить право вимоги; належний відповідач - особа, котра повинна відповідати за позовом. Відповідно, неналежними сторонами у справі є ті особи, які не є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку.
Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача і відповідача покладається на позивача та осіб, які порушують процес на захист прав та інтересів позивача.
Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.
Нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача.
Разом із тим, суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.
При цьому слід ураховувати, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Тобто, якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги (особа, права якої не порушені та не оспорені), суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21), від 25 жовтня 2022 року у справі № 607/14378/21 (провадження № 61-5246св22).
Отже, позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, а тому колегія суддів дійшла висновку про те, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем у цій справі. 
Посилання апелянта на заниження судового збору більше ніж на півмільйона гривень шляхом подання позову неналежним позивачем є безпідставними та ґрунтуються на помилковому трактуванні норм права і їх змістом, оскільки з даним позовом звернулася фізична особа, тому і сплата судового збору здійснена у відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір».
За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційну скаргу задоволено, тому судовий збір за її подачу в розмірі 22710,00 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Елітбудінвест АК».
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Елітбудінвест АК» – задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 липня 2025 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Елітбудінвест АК» про стягнення неустойки та штрафних санкцій за договором – залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Елітбудінвест АК» судовий збір в розмірі 22710,00 грн за подачу апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина