УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №293/850/25 Головуючий у 1-й інст. Збаражський О. М. 
Категорія 39 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2026 року 

Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Борисюка Р.М.,
суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.,
розглянувши у письмовому провадженні у місті Житомирі цивільну справу № 293/850/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 29 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Збаражського О.М. у селищі Черняхів,

в с т а н о в и в :

У липні 2025 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі ТОВ «ФК «Кредит-Капітал»», позивач, Товариство) звернувся з даним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №200315119 від 16 грудня 2020 року, в розмірі 71 141,54 грн, з яких: 23 303,91 грн – заборгованість за тілом кредиту, 3,61 грн – заборгованість за відсотками, 47 834,02 грн – заборгованість за комісією, а також суму сплаченого судового збору у розмірі 2 422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу 7 000,00 грн.
В обгрунтування позовних вимог зазначав, що 16 грудня 2020 року між АТ «Банк Форвард» та відповідачкою укладено кредитний договір №200315119, відповідно до умов якого відповідачці було відкрито рахунок для надання, повернення та обліку кредитних коштів та заборгованості за кредитним договором та надано кредит у сумі 59 900,00 грн на строк 1096 днів, (16 грудня 2020 року по 16 грудня 2023 року), а відповідачка зобов`язалася повернути кредит та сплачувати плату за користування кредитом відповідно до умов цього Договору.
Відповідно до пунктів 1.1 та 1.2 Договору позичальник просив відкрити рахунок, який буде використовуватися для надання, повернення та обліку кредитних коштів та заборгованості за кредитним договором та надати йому кредит шляхом зарахування суми кредиту на рахунок та її подальшого безготівкового перерахування з рахунку згідно з дорученням клієнта.
Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, перерахував грошові кошти в обсязі та у строк визначені умовами кредитного договору, що підтверджується виписками за кредитним договором.
Станом на дату відступлення права вимоги заборгованість відповідачки за кредитним договором №200315119 від 16 грудня 2020 року становить 71 141,54 грн, а саме: заборгованість за тілом кредиту 23 303,91 грн; заборгованість за відсотками 3,61 грн; заборгованість за комісією 47 834,02 грн.
25 липня 2024 року АТ «Банк Форвард» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» уклали договір №GL1N426202/1 про відступлення прав вимоги. Згідно вищевказаного договору, та у відповідності до статті 512 ЦК України, ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками АТ «Банк Форвард», включно і до ОСОБА_1 за кредитним договором №200315119 від 16 грудня 2020 року.
Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 29 вересня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі, представник Товариства просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Крім того, просив вирішити питання судових витрат щодо стягнення на користь позивача сплаченого судового збору за подання позовної заяви, витрат на професійну правничу допомогу та сплачений судовий збір в сумі 3 633,60 грн за подання апеляційної скарги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.
Вказує, що відповідачка була ознайомлена з умовами кредитного договору, про що свідчить її підпис у заяві-оферті.
Також зазначає, що ОСОБА_1 свідомо звернулася до АТ «Банк Форвард» з метою отримання кредитних коштів та згідно умов договору підтвердила, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов`язки за договором і погоджується з ними та прийняла на себе зобов`язання сплачувати платежі за кредитом щомісячно в число місяця, визначене Графіком погашення заборгованості, як день повернення кредиту.
Звертає увагу, що Законом України «Про споживче кредитування» не забороняється встановлювати в договорі комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Отже, до договору про споживче кредитування може бути включена умова щодо сплати комісії.
Вважає, що умова договорів про комісійну винагороду згідно кредитної заборгованості не суперечить вимогам законодавства України. 
Суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про недоведеність наявності заборгованості за комісією.
Враховуючи, що відповідачка, підписавши договір, погодився з його умовами, немає підстав вважати, що умови такого договору про порядок нарахування комісії, не були їй відомі.
Зазначає, що позивачем до позовної заяви було долучено виписки по рахунку за кредитним договором, де чітко відображено користування ОСОБА_1 кредитними коштами, і такі виписки є належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Вказує, що при належному дослідженні долучених до матеріалів справи виписок по картковому рахунку позичальника можна чітко прослідкувати рух коштів по рахунку та, зокрема, видачу банком кредитних коштів, нарахування процентів та часткове погашення позичальником заборгованості.
Крім того, згідно виписок по рахунку та розрахунку заборгованості ОСОБА_1 було здійснено часткове добровільне виконання умов кредитного договору, оскільки вона неодноразово вносила оплати, що відображаються у графі «Сплачено заборгованість» та «Сплачено відсотків».
Вказаний доказ, на думку Товариства, очевидно вказує на наявність у позичальника заборгованості за кредитним договором та визнання його ОСОБА_1 .
Зауважує, що відповідачкою не було надано жодних власних контррозрахунків на спростування наявності та розміру заборгованості.
А зарахування судом сплаченої комісії в розмірі 29 580,74 грн в рахунок погашення заборгованості є неправомірним, оскільки позивачем належним чином доказано та підтверджено наявність заборгованості у відповідачки. Тому, сплачені кошти по комісії не підлягають поверненню відповідачці та не можуть бути зараховані як кошти щодо погашення тіла та відсотків кредиту.
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 10 листопада 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та справу призначено до розгляду.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України ( частина 1 статті 368 ЦПК України).
Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною 5 статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, наявні правові підстави для розгляду справи у порядку письмового провадження без участі сторін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачкою сплачено в рахунок щомісячної комісії 29 580,74 грн із розрахунку 77 414,76 грн, а тому суд дійшов висновку що 47 834,02 грн слід віднести на погашення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 23 303,91 грн та заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 1,15 грн.
Відмовляючи в задоволенні вимоги про стягнення комісії, суд першої інстанції виходив із того, що банк не надав доказів наявності переліку банківських послуг, за які встановлена комісія і погодження її сплати відповідачем при укладенні кредитного договору, тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частин 1, 2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на таке.
Судом встановлено, що 16 вересня 2020 року між АТ «Банк Форвард» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір оферта №200315119.
Відповідно до умов договору сума кредиту складає 59 900,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01% річних (на строкову частину основного боргу), та у розмірі 0,00001% (на прострочену частину основного боргу), щомісячною сплатою комісії в розмірі 2 150,00 грн, платою за пропущення платежів: за перший пропуск - 350 грн, за другий (підряд) пропуск - 350 грн; за третій (підряд) пропуск - 400 грн, за четвертий (підряд) та кожного наступного пропуску - 400 грн. Строк надання кредиту становить 1096 днів строком на 1096 днів (а.с.8-10).
Згідно даних виписки АТ «Банк форвард» по особовим рахункам угоди №200315119 від 16 вересня 2020 року за період 20 листопада 2017 року по 10 червня 2023 року у межах зазначеного договору, АТ «Банк форвард» здійснював кредитування рахунку картки, а відповідачкою здійснювалось часткове погашення кредиту (а.с.29-39).
Із розрахунку заборгованості за кредитним договором №200315119 від 16 грудня 2020 року убачається, що станом на дату подання позову, заборгованість ОСОБА_1 становить 71 141,54 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 23 303,91 грн, заборгованість за відсотками – 3,61 грн, заборгованість за комісією – 47 834,02 грн (а.с. 12 зворот).
25 липня 2024 року між АТ «Банк форвард» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу № GL1N426202/1 про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги у тому числі відносно і ОСОБА_1 за кредитним договором №200315119 від 16 вересня 2020 року (а.с.40-43).
Згідно копії витягу з реєстру боржників до даного договору відбулося відступлення на користь позивача права грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №200315119, що становить: 23 303,91 грн, заборгованість за відсотками - 3,61 грн, заборгованість за комісією – 47 834,02 грн (а.с. 43 зворот).
23 липня 2024 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» здійснив оплату первісному кредитору за договором № GL1N426202/1 про відступлення прав вимоги (а.с.44).
09 червня 2025 року позивачем на адресу відповідачки було надіслано досудову вимогу про дострокове погашення заборгованості за договором кредиту №200315119 від 16 вересня 2020 року, що укладений між АТ «Банк Форвард» та ОСОБА_1 у розмірі 71 141,54 грн та повідомлено відповідачку, що у разі невиконання їхньої вимоги справу буде передано для проведення процедури примусового стягнення заборгованості (а.с.44 зворот).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази, дійшов правильного висновку, що договір №200315119 від 16 грудня 2020 року, паспорт споживчого кредиту, графік платежів підписані відповідачкою власноруч. Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердила, що ознайомлена з умовами договору, тим самим засвідчила свою згоду та взяла на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені. 
Як убачається із матеріалів справи факт укладання кредитного договору №200315119 від 16 грудня 2020 року, видача банківської картки, встановлення кредитного ліміту та здійснення кредитування картки АТ «Банк форвард» відповідачкою не спростовані належними доказами.
На підтвердження наявної у ОСОБА_1 заборгованості позивачем надані до позовної заяви копії виписки по особовим рахункам угоди №200315119 від 16 грудня 2020 року та копія розрахунку заборгованості.
Згідно розрахунку заборгованості, у відповідачки за кредитним договором станом на день звернення з позовом до суду заборгованість становить 71 141,54 грн, з яких: 23 303,91 грн – заборгованість за тілом кредиту; 3,61 грн – заборгованість по відсоткам та 47 834,02 грн – заборгованість за комісією.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». 
Згідно зі вказаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. 
Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. 
Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати обов`язкові реквізити.
Відповідно до п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 №75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що банківська виписка має статус первинного документа та може слугувати належним доказом заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором.
До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц та від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц.
Як убачається із копій банківських виписок по рахунку № НОМЕР_1 , АТ «Банк Форвард» 16 грудня 2020 року встановив відповідачці кредитний ліміт в розмірі 59 900,00 грн. Вона користувалася кредитними коштами, здійснювала часткове погашення кредитної заборгованості до 19 вересня 2022 року.
У подальшому, з вересня 2022 року відповідачка не вносила кошти на погашення кредитної заборгованості, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість за тілом кредиту у розмірі 23 303,91грн та 3,61 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом.
Загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача становить 23 305,06 грн.
Розрахунок заборгованості за кредитним договором №200315119 від 16.12.2020, укладеним між АТ «Банк Форвард» та ОСОБА_1 , наданий суду позивачем, є належним та допустимим доказом щодо надання банком кредитних коштів клієнту, отримання і використання таких коштів клієнтом (а.с.12 зворот).
З виписки за кредитним договором №200315119 від 16.12.2020 АТ «Банк Форвард» вбачається, що ОСОБА_1 отримала кредитні кошти, користувалася ними та здійснювала часткове погашення заборгованості до 19 вересня 2022 року.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що розрахунок заборгованості за договором №200315119 від 16 грудня 2020 року є неналежним доказом, оскільки він не містить детального помісячного розрахунку заборгованості за нарахованою комісією, період нарахування, розмір комісії, сума сплаченої комісії.
Щодо стягнення щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
У рішенні від 11 липня 2013 року, №7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин 1, 2, 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, однак вказаний Закон розмежовує платність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
На виконання вимог пункту 4 частини 1 статті 1 та частини 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). .
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (п. 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Частиною 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) зазначено, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19 зазначено наступне: «…у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі №204/224/21 (провадження №61-4202сво22) міститься висновок, згідно з яким якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування».
Як вбачається з матеріалів справи, змісту кредитного договору, укладеного ОСОБА_1 з АТ «Банк Форвард» передбачено сплату щомісячної комісії в розмірі 2 150,41 грн. Однак, не зазначивши, за які послуги комісія має сплачуватись позичальником.
Оскільки банком не надано доказів наявності банківських послуг, які надавалися позичальнику та пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, тому відповідні положення договору є нікчемними, а включення банком до суми заборгованості за договором складової заборгованості зі сплати комісії є необґрунтованим.
Згідно з «Графіку платежів за продуктом Швидкі гроші SPECIAL2, доданого до паспорта споживчого кредиту як додатку до договору №200315119 від 16 грудня 2020 року відповідачка мала сплатити комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 77 414,76 грн. Проте, позивач заявляє про стягнення 47 834,02 грн комісії.
Виходячи з наведеного, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідно до частин 1, 2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови Кредитного договору про сплату комісії за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними.
Позивач в порушення положень статей 12, 81 ЦПК України не довів належними та допустимими доказами правомірність нарахування комісії в розмірі 47 834,02 грн.
Встановлено, що відповідачкою на погашення кредитної заборгованості у вигляді щомісячної комісії сплачено 29 580,74 грн, в той час як заборгованість за тілом кредиту становить 23 303,91, а також 3,61 грн – процентів.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що сплачені відповідачкою кошти за щомісячну комісію підлягають зарахуванню в рахунок погашення заборгованості по кредиту.
Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені у скарзі, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.
За приписами пункту 1 частини 1 стаття 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до п.п. в п. 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Враховуючи, що апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у місцевому суді, а також їх розподілу у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини 6 статті 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» залишити без задоволення, а рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 29 вересня 2025 року- без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України

Головуючий Судді