ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 року	Львів	Справа № 607/25032/25 пров. № А/857/11683/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,
суддів Довгої О.І.
Запотічного І.І.
секретаря судового засідання Лутчин А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у місті Львові апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2026 року (головуючий суддя Холява О.І.), ухвалене у відкритому судовому засіданні у м.Тернопіль, у справі № 607/25032/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області про визнання протиправним і скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

28.11.2025 ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження №6132130100019748 від 21 жовтня 2025 року.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2026 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду для оскарження рішення про примусове повернення до країни походження та позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не дотримано принцип пропорційності, який вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення, а також врахування та оцінки особистих обставин та ризиків ухваленого рішення. Суд вважав, що відповідач допустив формальне застосування положень Закону №3773-VI не довівши, що перебування позивача ОСОБА_1 на території України без підтвердження відповідного права уповноваженими органами, призводить до такого рівня порушення прав та інтересів держави в цілому чи конкретних громадян України, яке б виправдовувало істотне порушення прав та інтересів позивача, а також членів її сім`ї. Отже суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2026 року та в задоволенні позовних вимог відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що зважаючи на поведінку позивача, яка усвідомлюючи негативні наслідки своєї бездіяльності, за власного бажання та за відсутності об`єктивних перешкод, не скористалась правом на отримання посвідки на тимчасове проживання (з метою возз`єднання сім`ї з громадянином України), вважає помилковими висновки суду першої інстанції про недотримання статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, приписів Загальної декларації прав людини 1948, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, при прийнятті рішення про примусове повернення її за межі України. Вважає, що уповноважені посадові особи Тернопільського відділу №1 УДМС у Тернопільській області при прийнятті рішення №83 (номер 6132130100019748) Тернопільського відділу №1 УДМС у Тернопільській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина, іноземця або особи без громадянства – громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , діяли на підставі та в спосіб визначений законом в межах своєї компетенції, з урахування усіх обставин, що мали значення для прийняття рішення, у зв`язку із чим відсутні підстави для визнання його протиправним та скасування.
ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує щодо задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін. Вказує на те, що віднесення її до категорії нелегальних мігрантів на цей час є передчасним, оскільки однією з обов`язкових кваліфікуючих ознак такого статусу, поряд із втратою іноземцем підстав для подальшого перебування на території України, є встановлення факту ухилення від виїзду з України. Водночас, зареєстровані шлюбні відносини з громадянином України законодавством розглядаються як підстава для отримання посвідки на тимчасове проживання, а в подальшому - дозволу на імміграцію в Україну. За таких обставин видається сумнівним наявність у неї умислу, спрямованого на протиправне ухилення від обов`язку залишити територію України у визначений строк, з огляду на реальну можливість отримання документів, що надають право на проживання. 
В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав та просив таку задовольнити, представник позивача просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити та рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції, вимогам статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , згідно паспорта НОМЕР_1 , виданого 09.08.2016 є громадянкою російської федерації.
Також встановлено, що громадянка рф ОСОБА_1 прибула в Україну в 2018 році. А 24.08.2024 року позивач уклала шлюб з громадянином України – ОСОБА_2 .
11 листопада 2024 року позивачу видано посвідку на тимчасове проживання зі строком дії до 21.03.2025 року.
21 жовтня 2025 року головним спеціалістом Тернопільського відділу №1 Управлінням Державної міграційної служби у Тернопільській області Чайківською О. відносно ОСОБА_1 складено протокол серії ПР МТР №001946, відповідно до якого громадянка російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає на території України за недійсним документом, а саме іноземка була документована посвідкою на тимчасову проживання № НОМЕР_2 терміном дії до 21.03.2025, однак після закінчення строку дії документа не покинула територію України у 7-денний строк. На момент виявлення перебуває на території України незаконно. Місце скоєння правопорушення: м. Тернопіль, вул. Є. Коновальця, 6. Своїми діями, ОСОБА_1 вчинила правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.203 КУпАП.
На підставі вказаного протоколу, 21 жовтня 2025 року начальником Тернопільського відділу №1 Управлінням Державної міграційної служби у Тернопільській області Лужняк Л.Й. відносно ОСОБА_1 видано постанову ПН МТР 001945 про притягнення останньої до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 гривень.
Штраф ОСОБА_1 сплатила одразу – 21 жовтня 2025 року, що підтверджується копією квитанції АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_3 , долученої до матеріалів позовної заяви.
Крім того зазначеного, 21 жовтня 2025 року головним спеціалістом Тернопільського відділу №1 Управлінням Державної міграційної служби у Тернопільській області Чайківською О. із затвердженням начальника Тернопільського відділу №1 Управлінням Державної міграційної служби у Тернопільській області Лужняк Л.Й. прийнято рішення №86132130100019748 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким ОСОБА_1 зобов`язано покинути територію України не пізніше 18 листопада 2025 року.
Позивач, вважаючи протиправним рішення відповідача, звернулася до суду з метою захисту свого порушеного права.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно з Протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб (пункти 1-3 статті 2).
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України від 22 вересня 2011 року №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI).
Відповідно до частини 3 статті 3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Статтею 4 указаного Закону визначено перелік підстав для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.
Частиною 3 статті 9 Закону №3773-VI установлено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Відповідно до частини 1 статті 17 Закону №3773-VI іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування в Україні на період існування обґрунтованих підстав для подальшого перебування.
Згідно з частиною 6 указаної статті Закону №3773-VI продовження строку перебування та тимчасового проживання на території України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до підпункту 2 пункту 2 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 №150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено законодавством та міжнародними договорами України.
Таким чином, як це правильно констатував суд першої інстанції, відповідно до законодавства України ОСОБА_1 , як громадянка рф, до 21 березня 2025 року в установленому порядку мала право перебувати в Україні, на підставі посвідки на тимчасове проживання в Україні від 11.11.2024 року.
Згідно з частиною 1 статті 26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що рішення територіального органу міграційної служби не повинно ґрунтуватися лише на порушенні іноземцем або особою громадянства законного (легального) терміну перебування на Україні. 
При розв`язанні спірних правовідносин апеляційний суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 18.12.1991 року в справі «Мустакім проти Бельгії» (Moustaquim v Belgium) №12313/86. Суд підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (а саме про депортацію) представляли собою втручання в права, захищені ст. 8 ЄКПЛ, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність». Крім того, рішення повинні бути «співрозмірні цілям, що переслідуються законом».
Аналогічна позиція у справі «Беррехаб проти Нідерландів» від 21.07.1998 р., де Суд, виходячи із конкретних обставин, вважав, «що не було дотримано належного балансу між інтересами сторін і з цієї причини була відсутня пропорційність між заходами, що застосовувалися владою, та правовими цілями, що переслідувалися».
Верховний Суд у справі №204/521/24 виснував, що суб`єкт владних повноважень під час виконання своїх функцій повинен дотримуватися конституційних гарантій прав іноземців (стаття 26 Конституції України). Верховний Суд зазначає, що навіть в умовах воєнного стану для суб`єкта владних повноважень обов`язок застосування принципів статті 2 КАС України не скасовується, а навпаки набуває особливого значення, зокрема коли йдеться про застосування пропорційності обмежень в умовах гостроти становища в країні (військової агресії) щодо осіб, яких вони стосуються.
Також, Верховний Суд неодноразово виснував, що розглядаючи цю категорію спорів, суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
Відповідно до ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). Основними засадами (принципами) адміністративного судочинства, серед іншого, є верховенство права.
При прийнятті рішення суду першої інстанції правильно врахував правові позиції, що викладені у постанові від 27 лютого 2025 року у справі №589/2960/23, в якій Верховний Суд зауважив, що в умовах воєнного стану для суб`єкта владних повноважень обов`язок застосування принципів статті 2 КАС України не скасовується, а навпаки набуває особливого значення, зокрема коли йдеться про застосування пропорційності обмежень в умовах гостроти становища в країні (військової агресії) щодо осіб, яких вони стосуються. Під час перевірки рішення ДМС про примусове повернення до країни походження або третьої країни суди, керуючись вимогами статті 2 КАС України, повинні враховувати справедливий баланс інтересів держави і заявника, наявність тривалих сімейних зв`язків та відповідних наслідків для сімейного життя позивача, а також наявність чи відсутність антисоціальної поведінки, правопорушень та кримінально-караних діянь, які загрожують суспільству.
У постановах від 31 січня 2024 року у справі №204/10229/22 та від 01 лютого 2024 року у справі №344/9604/23 Верховний Суд зазначив, що у разі застосування до особи процедури примусового повернення, видворення тощо, державні органи (ДМС) зобов`язані перевірити чи не порушуватимуть такі процедури універсального й абсолютного принципу заборони вислання. Така перевірка передбачає оцінку ризику, яка має проводитися ex nunc, тобто станом на момент прийняття рішення та повинна концентруватися на передбачуваних наслідках повернення заявника в країну походження з урахуванням загальної ситуації в цій країні та особистих обставин заявника. І лише з`ясувавши наявність визначених статтею 26 Закону №3773-VI підстав для примусового повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну, а також в контексті спірних правовідносин особистих обставин заявника, можна визначити співмірність та пропорційність між застосованими до позивача заходами, передбаченими частиною першою статті 26 Закону №3773-VI, та його інтересами і правами, зокрема правом на повагу до приватного і сімейного життя подружжя, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що, як це слушно вказав суд першої інстанції, матеріалами справи підтверджено тісні тривалі соціальні та сімейні зв`язки ОСОБА_1 , а саме, з матір`ю, яка проживає на території України, а також і те, що з 2024 року позивач одружена на громадянину України – ОСОБА_2 , який є військовослужбовцем ЗС України.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що виконання рішення про примусове повернення позивача до країни походження або іншої країни, матиме негативні наслідки не лише для неї, а також для її матері та чоловіка.
Право на возз`єднання сім`ї, тобто на в`їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім`ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах, передбачено статтею 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Зазначені відносини підпадають під дію статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У рішенні по справі «Тетяна Жданок проти Латвії» (case of Zdanoka v. Latvia) встановлено, що «для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів. У той же час, демократія є поняттям, заснованим на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні інколи бути готові обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому. Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип «демократії, здатної себе захистити» для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, а також те, чи дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого».
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що ухвалюючи рішення 21 жовтня 2025 року про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни, відповідачем не доведено те, що дії позивача суперечать інтересам забезпечення безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, про що свідчить відсутність доказів на підтвердження будь-якої протиправної чи аморальної поведінки позивача протягом її перебування на території України, притягнення до кримінальної або адміністративної відповідальності, окрім притягнення її до адміністративної відповідальності за ст.203 КУпАП.
Ураховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не дотримано принцип пропорційності, який вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення, а також врахування та оцінки особистих обставин та ризиків ухваленого рішення.
Отже, як це правильно констатував суд першої інстанції, відповідач допустив формальне застосування положень Закону №3773-VI, не довівши, що перебування позивача ОСОБА_1 на території України без підтвердження відповідного права уповноваженими органами, призводить до такого рівня порушення прав та інтересів держави в цілому чи конкретних громадян України, яке б виправдовувало істотне порушення прав та інтересів позивача, а також членів її сім`ї.
Апеляційний суд також звертає увагу на те, що внаслідок вторгнення російської федерації в Україну та ведення бойових дій проти України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 введено воєнний стан на всій території держави. Отже, Україна фактично перебуває у стані війни з рф. 
У зв`язку з чим, українські сім`ї стикаються з чисельними проблемами, що негативно впливають на їхню життєдіяльність. В умовах війни постає проблема феномену дистантної родини, коли її члени тривалий час перебувають на відстані один від одного, внаслідок чого відбувається трансформація сімейних ролей; ускладнення взаємовідносин; нестабільність, невизначеність життєвих родинних планів в умовах війни; вплив патогенних чинників на психічне здоров`я членів сім`ї.
Як вже було зазначено вище, громадянка рф ОСОБА_1 на законних підставах отримала посвідку на тимчасове проживання в Україні та перебуває у шлюбі з громадянином України – ОСОБА_2 , який є військовослужбовцем ЗС України.
Апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 як дружина військовослужбовця ЗС України вже і так зіткнулася зі всіма несприятливими та негативними факторами, що пов`язані з феноменом дистантної родини, а примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження, тобто до рф, вплине на неї та її родину ще більш негативно та крім того може завдати їй непоправних наслідків.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що у цій справі пріоритетним є сталість сімейних зв`язків та недопущення роз`єднання сім`ї, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що Управлінням ДМС України в Тернопільській області не доведено правомірність оскаржуваного рішення примусове повернення до країни походження №6132130100019748 від 21 жовтня 2025 року, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання протиправним та скасування вказаного рішення.
Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2026 року у справі № 607/25032/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний  	
Повне судове рішення складено 04.05.26