ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
11 червня 2026 року
м. Київ
справа № 275/271/17
провадження № 51-3880 км 25 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 , 

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 , 
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 30 червня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42017060000000019, щодо
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мокляки Ємільчинського району Житомирської області, жителя АДРЕСА_1 ,   
кримінальне провадження щодо якого за ч.4 ст.368 КК України закрито.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Коростишівського районного суду Житомирської області від 05 жовтня 2023 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права обіймати посади державної служби в органах державної влади та інших державних органах, їх апараті, на строк 3 роки з конфіскацією всього майна.
На підставі ст. 54 КК України ОСОБА_8 позбавлено 6 рангу державного службовця. 
Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат у провадженні, скасовано арешт на майно. 
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 30 червня 2025 року вирок суду першої інстанції скасовано, кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 368 КК України закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався в тому, що він, обіймаючи посаду голови Брусилівської районної державної адміністрації Житомирської області, яка віднесена до категорії «А» посад державної служби, будучи службовою особою, яка займає особливо відповідальне становище, діючи умисно, з корисливих мотивів, використовуючи надану йому владу та службове становище, всупереч інтересам служби та з метою власного незаконного збагачення наприкінці грудня 2016 року вирішив одержати неправомірну вигоду від фізичної особи - підприємця ОСОБА_9 , котрий здійснює господарську діяльність з різання, обробки й оздоблення декоративного та будівельного каменю. 
20 лютого 2017 року  ОСОБА_8 , перебуваючи у своєму службовому кабінеті в приміщенні Брусилівської РДА за адресою: Житомирська обл., смт Брусилів, вул. Короленка, 2, під час зустрічі із ОСОБА_9 повідомив останньому про необхідність надання йому неправомірної вигоди в розмірі від 2000 до 7000 грн за не проведення державними контролюючими органами перевірок його підприємницької діяльності. 
23 лютого 2017 року о 15:30 ОСОБА_9 , перебуваючи у службовому кабінеті голови Брусилівської РДАОСОБА_8 , передав, а останній одержав від нього, неправомірну вигоду в сумі 5000 грн, за не створення перешкод у здійсненні ОСОБА_9 підприємницької діяльності шляхом неподання до Департаменту економічного розвитку, торгівлі та міжнародного співробітництва Житомирської ОДА відомостей щодо його підприємницької діяльності з метою подальшого невнесення їх до Плану проведення перевірок суб`єктів господарювання виробничих об`єктів Управління Держпраці у Житомирській області у 2017 році.
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
Прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог КПК України та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_8 і призначити новий розгляд у цьому суді. 
Зазначає, що апеляційний суд не дав оцінки кожному доказу із дотриманням вимог ст. 94 КПК України та неправомірно визнав усі докази недопустимими через те, що вони зібрані неуповноваженими особами, оскільки досудове розслідування здійснювалося із дотриманням правил підслідності слідчою групою до складу якої входили детектив НАБУ та слідчі прокуратури Житомирської області. 
Крім того, в ухвалі не зазначив мотиви, яким чином факт здійснення досудового розслідування слідчою групою у складі детектива НАБУ та слідчих прокуратури Житомирської області, а не виключно детективами НАБУ, істотно порушив права та свободи ОСОБА_8 , а тому оспорювана ухвала не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України. 
На думку прокурора, допущені порушення зумовили неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосовано ч.4 ст.368 КК України. 
Крім того, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про закриття кримінального провадження, не вирішив питання щодо арештованого майна, речових доказів та процесуальних витрат у провадженні. 

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримала вимоги касаційної скарги та просила задовольнити.
Захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7  у суді касаційної інстанції висловились про безпідставність доводів касаційної скарги прокурора та просили залишити оспорювану ухвалу без зміни.
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
За змістом ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі прокурора, касаційний суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.
Згідно зі ч. 1 ст. 412 КПК України істотним є таке порушення вимог цього Кодексу, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Мотиви Суду 
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає
на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але
з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України. 
Згідно зі ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням,
яке ґрунтується на всебічному, повному неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки
зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження. 
Дотримання цих правил вимагається: а) якщо апеляційний суд фактично виступає останньою інстанцією у реалізації цього права особи, тоді, очевидно, в апеляційній процедурі не допускаються будь-які спрощення, а стандарти доказування повинні бути найвищими; б) якщо в апеляційному суді постає питання про встановлення певного факту в інший спосіб, ніж це було здійснено у суді першої інстанції, тоді повнота дослідження доказів щодо цього факту має бути забезпечена у повному обсязі. 
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника, дійшов висновку, що сукупність наданих стороною обвинувачення доказів не підтверджує винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК України, через те, що всі докази зібрані неуповноваженим суб`єктом з порушенням правил підслідності, визначених ст. 216 КПК України, й закрив кримінальне провадження на підставі п. 3 ч.1 ст. 284 КПК України, оскільки не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_8 в суді і вичерпані можливості їх отримати. 
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що закриття кримінального провадження апеляційним судом на підставі п. 3 ч.1 ст. 284 КПК України зі скасуванням обвинувального вироку місцевого суду можливо виключно за умови, що апеляційний суд безпосередньо дослідив таку ж або більшу сукупність доказів порівняно з тією сукупністю доказів, яку дослідив місцевий суд (до прикладу, постанова ВС у справі № 755/18890/17). 
Разом із цим апеляційний суд не виконав імперативного обов`язку щодо оцінки доказів, передбаченого ст. 94 КПК України, тому касаційні доводи прокурора з цього приводу заслуговують на увагу. 
Із матеріалів справи слідує, що апеляційний суд, скасовуючи обвинувальний вирок та закриваючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 , констатував, що всі докази, які сторона обвинувачення надала суду, є недопустимими в силу статей 86,87,2 КПК України, як такі, що зібрані неуповноваженими особами (органом).
Втім, мотивуючи свій висновок, суд апеляційної інстанції обмежився загальною фразою про недопустимість сукупності зібраних доказів, однак не дав оцінки кожному доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності, як того вимагають приписи ст. 94 КПК України. Крім того, в ухвалі не навів мотивів, які конкретно докази є недопустимими чи неналежними та з яких підстав. 
Суд нагадує, що за змістом ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).
Тобто у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.
З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема, встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.
Велика Палата Верховного Суду (далі - ВП ВС) у постанові від 31 серпня 2022 року (справа №756/10060/17) виснувала, зокрема, що у разі визнання доказів недопустимими суд має мотивувати свої висновки про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зазначивши, які саме й чиї права і свободи було порушено і в чому це виражалося. 
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд хоча і процитував у своєму рішенні наведену позицію ВП ВС, однак дійшов помилкового висновку про її нерелевантність, тим самим не застосував її відповідно точного змісту. 
Суд апеляційної інстанції, акцентуючи свою увагуна  недопустимості зібраних доказів через здійснення досудового розслідування неуповноваженими особами (органом), взагалі усунувся від повної та всебічної перевірки впливу таких порушень на конвенційні або конституційні права обвинуваченого, не встановив і в ухвалі не зазначив, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання, як про те слушно йдеться у касаційній скарзі прокурора. 
Крім того, апеляційний суд не врахував практику Верховного Суду з аналогічних питань, викладену  в справах №991/2685/21, №991/4110/20, №941/1790/20. 
У контексті викладеного допущені апеляційним судом порушення є істотними, оскільки вони ставлять під сумнів законність і обґрунтованість ухвали апеляційного суду, що за вимогами п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України є підставою для її скасування, з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Між тим, ці порушенняперешкоджають дійти безспірного висновку про правильність чи неправильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, тому це питання має вирішити апеляційний суд за наслідками нового розгляду й ухвалити законне, обґрунтоване та належним чином вмотивоване рішення. 
У зв`язку із цим та, керуючись статтями  434, 412,436, 438, 441,442 КПК України, колегія суддів вважає, що касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.
З цих підстав Суд ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Житомирського апеляційного суду від 30 червня 2025 року щодо  ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3