ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3100/26 Справа № 202/19887/23 	  	Головуючий у першій інстанції: Доценко С. І. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого –    Красвітної Т.П., 
суддів:     Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,
за участю секретаря   Марченко С.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпра у складі судді Доценко С.І. від 17 листопада 2025 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів та моральної шкоди,– 

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року  ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він мав намір купити автомобіль BMW X5. Для придбання авто йому порекомендували ОСОБА_1 , який займався купівлею-продажем автомобілів за межами України. ОСОБА_1 і ОСОБА_3 домовились, що ОСОБА_3 надасть ОСОБА_1 25000,00 доларів США, а останній придбає за гроші ОСОБА_3 в Європі і привезе позивачу автомобіль марки BMW X5 2015 року випуску. Договір сторін про передачу/ отримання коштів на придбання автомобіля був оформлений розпискою від 28.11.2018 року, яку надав ОСОБА_1 та зобов`язався виконати зобов`язання до 03.12.2018 року. В подальшому відповідач повідомив про неможливість купити такий автомобіль за надані кошти, сторони узгодили придбання ним автомобілю BMW X5 2014 року. Алпатов просив надати йому ще кошти на придбання автомобілю в сумі 48620,00 грн, які були переслані на карту відповідача 12.08.2019 року. Таким чином, за курсом долара США позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 21500,00 доларів США. Строк виконання зобов`язання сплив 03.12.2018 року. 03.12.2019 року відповідач повернув лише 1500,00 доларів США. Борг становить 20000,00 доларів США. До теперішнього часу взяте зобов`язання ОСОБА_1 не виконав та грошові кошти не повернув. В месенджері відповідач обіцяв виконати зобов`язання, переписуючись тривалий строк. Остаточний строк для виконання зобов`язань погодили до вересня 2021 року. Тому цю дату позивач вважає датою пред`явлення вимоги про повернення коштів. Не дочекавшись повернення коштів, позивач 18.11.2021 року звернувся до органів поліції і відомості про кримінальне провадження були внесені в ЄРДР. Крім того, у зв`язку з тривалим невиконанням відповідачем зобов`язань , у позивача погіршився емоційний стан, що призвело до необхідності лікування та завдало моральної шкоди, яку позивач оцінює у 100000,00 грн. Тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідача грошові кошти в розмірі 20000,00 доларів США, у зв`язку з невиконанням відповідачем умов зобов`язання у формі доручення, а також моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн. 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпра від 17 листопада 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 20000,00 доларів США у зв`язку з не виконанням ОСОБА_1 умов зобов`язання у формі доручення, яке було видано ОСОБА_3 28 листопада 2018 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати, понесені позивачем у зв`язку із розглядом справи в суді: судовий збір в розмірі 9290,00 грн та оплату послуг адвоката за надання правничої допомоги в розмірі 13950 грн.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, часткового скасування оскаржуваного рішення з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення, виходячи з наступного.
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що позивачем надано оригінал письмової розписки від 28.11.2018, відповідно до якої ОСОБА_1 отримав у ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 20000 доларів США у борг з метою придбання йому автомобіля та зобов`язався повернути до 03.12.2018 (а.с. 154 т.1). 
Таким чином, між сторонами укладено договір у простій письмовій формі, відповідно до якого ОСОБА_1 склав розписку від 28.11.2018 на підтвердження отримання від ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 20000,00 доларів США та зобов`язався придбати для ОСОБА_3 за отримані від нього кошти автомобіль до 03.12.2018.
За таких обставин, між сторонами укладено договір доручення, за умовами якого ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання за кошти позивача придбати позивачу автомобіль у встановлений в договорі строк до 03.12.2018. 
Крім того, згідно заяви на переказ готівки №15EW5235 від 12.08.2019 АТ "Райффайзен Банк Аваль", ОСОБА_3 перерахував ОСОБА_1 додатково 48620,00 грн (а.с. 25 т.1). 
Позивач визнає факт повернення йому 1500,00 доларів США, що є еквівалентом 48620,00 грн України.
У встановлений в розписці строк ОСОБА_1 автомобіль для ОСОБА_3 не придбав і на вимогу позивача грошові кошти, отримані відповідачем на придбання автомобіля в сумі 20000 доларів, не повернув. 
Позивачем надано листування в мессенджері Viber з ОСОБА_1 , відповідно до якого встановлено, що позивач в червні 2021 року вимагає повернути йому грошові кошти в сумі 20000,00 доларів США, а особа в месенджері, записана як ОСОБА_4 обіцяє їх повернути (а.с. 54-63). 
Також установлено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 травня 2023 року у цивільній справі №202/7273/21 апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2022 року скасовано та прийнято нове рішення. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди - відмовлено повністю. Вирішено питання розподілу судових витрат. Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, постанова від 04 травня 2023 року №202/7273/21 не оскаржувалась та набрала законної сили. 
У вказаній вище постанові, зокрема, установлено, що "зі змісту зазначеної розписки від 28 листопада 2018 року (а.с.24 том І) колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 взяв грошові кошти у розмірі 20000 доларів у ОСОБА_5 з метою придбання для останнього автомобіля. Також в розписці встановлено дату повернення до 03 грудня 2018 року, однак, хоча і зазначено про взяття грошей у борг, при цьому не зазначено, що саме буде повертати ОСОБА_1 . ОСОБА_5 , гроші чи придбаний автомобіль, враховуючи, що гроші, які відповідач отримав від ОСОБА_5 , мали бути використані ОСОБА_1 на придбання у власність автомобіля для позивача, що за своєю правовою природою має ознаки договору доручення, як одного з видів посередницьких договорів, а справи з оскарження таких договорів розглядаються за правилами ст. 1000 ЦК України, що судом першої інстанції не з`ясовувалось". 
Також у постанові Дніпровського апеляційного суду від 04 травня 2023 року у цивільній справі №202/7273/21 зазначено, що "колегія суддів приходить до висновку, що документ, який є предметом цього позову, оформлений у вигляді розписки, хоча і має назву боргового документу, однак за своєю правовою природою має ознаки договору доручення, до правовідносин у якому застосовуються гл. 68 ЦК України, що присвячена договорам доручення, та гл. 17 ЦК України, що регулює представництво". 
Положеннями статті 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який полягає у визначенні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договір або утримуватися від його укладення, а також визначати його зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. 
Свобода договору проявляється також у наділенні сторін правом включати в договір умови, які є характерними (істотними) для різних видів договорів.
Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 509, статті 526 ЦК України). 
Частиною першою статті 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю (частина перша статті 244 ЦК України).
Частиною першою статті 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. 
У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).
За положеннями статті 1004 ЦК України повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.
Статтею 1006 ЦК України визначено обов`язки повіреного, серед яких, у пункті 3 вказаної статті встановлено, що повірений зобов`язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. 
У встановлений в розписці строк ОСОБА_1 автомобіль для ОСОБА_3 не придбав і на вимогу позивача грошові кошти, отримані на придбання автомобіля в сумі 20000,00 доларів США, не повернув. Станом на цей час відповідач не передав позивачу ні автомобіль, ні 20000,0 дол. США, що визнано сторонами та підтверджується матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши укладення сторонами договору доручення з погодженням усіх істотних умов, а саме зобов`язання ОСОБА_1 за кошти ОСОБА_3 придбати останньому транспортний засіб - легковий автомобіль у строк до 03.12.2018, у зв`язку з чим позивач передав відповідачу грошові кошти 20000 доларів США та перерахував додатково 48620,00 грн; приймаючи до уваги, що ні у встановлений строк, ні на час розгляду справи відповідач автомобіль позивачу не передав, тобто умови договору доручення не виконав, та враховуючи лише часткове повернення коштів в сумі 48620,00 грн, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі 20000,00 доларів США, відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 1006 ЦК України. 
Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності факту власноручного складення ОСОБА_1 розписки від 28 листопада 2018 року не заслуговують на увагу.
Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження своїх вимог позивачем надано оригінал розписки від 28 листопада 2018 року, виконаної рукописним текстом, яка містить підпис від імені ОСОБА_1 . Саме цей документ був безпосередньо досліджений судами та міститься у матеріалах справи на аркуші справи 154 у тому 1. 
Заперечуючи факт складення розписки, відповідач не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх тверджень, не заявив про його фальсифікацію у встановленому процесуальному порядку до правоохоронних органів та не подав жодного висновку експерта, який би спростовував належність йому рукописного тексту чи підпису.
Більше того, за клопотанням представника відповідача судом першої інстанції було призначено судову почеркознавчу експертизу з метою перевірки доводів щодо написання розписки ОСОБА_1 . Однак проведення експертизи виявилося неможливим саме через ненадання відповідачем необхідних порівняльних матеріалів, зокрема експериментальних зразків почерку та підписів, без яких виконання експертного дослідження є об`єктивно неможливим. 
Посилання апелянта на перебування за межами України та відсутність у нього вільних зразків почерку за 2018-2019 роки не спростовують наведених висновків. Сам по собі факт перебування особи за кордоном не звільняє її від процесуального обов`язку сприяти встановленню обставин справи та подавати докази на підтвердження своїх заперечень. При цьому експериментальні зразки почерку та підписів можуть бути виконані особою у будь-який час спеціально для проведення експертизи, тому відсутність документів із підписами за попередні роки (як зазначає відповідач в результаті потрапляння в будинок його родини російської ракети) не унеможливлювала проведення відповідного дослідження. 
Вільними зразками є рукописні тексти, рукописні записи (літерні та цифрові), підписи, достовірно виконані певною особою до відкриття провадження у справі і не пов`язані з їх обставинами. Такими зразками можуть бути документи, які зберігаються у нотаріуса (у зв`язку з посвідченням правочинів нотаріально), банківські документи (які зберігаються у архіві банку), документи пов`язані з трудовою діяльністю (які зберігаються у роботодавця), тощо. Тобто вільні зразки почерку (підпису) особи, яка підлягає ідентифікації, можуть бути не лише у самого відповідача. 
Крім того, під час апеляційного розгляду представнику відповідача було роз`яснено право на подання клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи та необхідність надання матеріалів, потрібних для її проведення. Водночас ані сам ОСОБА_1 , ані його представник не подали експериментальних зразків почерку та підписів, не заявили клопотання про їх витребування, а також не порушили питання щодо отримання таких зразків іншим процесуально допустимим способом. 
За таких обставин саме відповідачем не було вчинено необхідних дій для проведення експертного дослідження, на якому він наполягає в апеляційній скарзі. Тому посилання апелянта на відсутність висновку почеркознавчої експертизи не може тлумачитися на його користь, оскільки неможливість проведення такої експертизи була зумовлена його власною процесуальною поведінкою.
Відповідно до принципу змагальності цивільного судочинства кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Проте відповідач, заперечуючи факт складення розписки, фактично обмежився лише власними твердженнями, не надавши жодного належного доказу на їх підтвердження.
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано врахував наявний у матеріалах справи оригінал розписки як належний та допустимий доказ, а доводи апеляційної скарги про недоведеність належності цього документа відповідачу є припущеннями, які не підтверджені жодними доказами. 
Колегія суддів також враховує суперечливість та недобросовісність процесуальної поведінки відповідача. Так, з одного боку, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 наполягає на відсутності належних доказів існування між сторонами правовідносин за договором доручення та ставить під сумнів правову природу спірних відносин, а з іншого боку, не оскаржував постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 травня 2023 року у справі №202/7273/21, яка набрала законної сили та в мотивувальній частині якої прямо зазначено, що документ від 28 листопада 2018 року за своєю правовою природою має ознаки договору доручення, а спірні правовідносини підлягають врегулюванню положеннями глави 68 ЦК України. Будучи учасником зазначеної справи, відповідач був обізнаний із наведеними висновками суду апеляційної інстанції, однак не скористався правом на їх касаційне оскарження та фактично погодився з ними.
Посилання апелянта на листування сторін у месенджері Viber як на доказ відсутності розписки від 28 листопада 2018 року є безпідставними та ґрунтуються на довільному тлумаченні окремих фраз позивача без урахування змісту листування в цілому та інших доказів у справі. Так, наведені в апеляційній скарзі повідомлення позивача від 30 квітня 2021 року («1-го або гроші або розписка за кожен місяць відсотки…») та від 11 червня 2021 року («не отримавши ні розписки, ні грошей...») самі по собі не свідчать про відсутність розписки від 28 листопада 2018 року, оскільки з їх змісту неможливо встановити, про яку саме розписку йде мова та в якому контексті вона згадується. Водночас оригінал розписки від 28 листопада 2018 року був наданий позивачем до суду та безпосередньо досліджений під час розгляду справи. Крім того, саме листування у Viber підтверджує існування між сторонами неврегульованих фінансових зобов`язань, оскільки відповідач упродовж тривалого часу не заперечував наявність боргу та обіцяв повернути грошові кошти. За таких обставин окремі фрази, вирвані апелянтом із загального контексту листування, не можуть спростовувати ані наявність у матеріалах справи оригіналу розписки, ані встановлені судом обставини отримання відповідачем грошових коштів від позивача. 
Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність застосування строків позовної давності. 
Договір доручення укладений між сторонами 28 листопада 2018 року зі строком виконання до 03 грудня 2018 року. 
З даним позовом до суду позивач звернувся 31 жовтня 2023 року, що стверджується відбитком на поштовому конверті (а.с. 65 т.1). 
Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 
Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. 
Разом з тим, відповідно до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої корона вірусом SARS-CоV-2» на всій території України встановлено карантин з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року. 
Дію карантину неодноразово було продовжено на всій території України, востаннє постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 №383 до 30 червня 2023 року. 
Отже, беручи до уваги вищевказані положення постанов Кабінету Міністрів України, встановлений на території України карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), діяв з 12.03.2020 до 30.06.2023. 
Крім того, згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в зв`язку з військовою агресією рф проти України, в Україні було введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, з подальшими його продовженнями, який триває і наразі. 
Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до ЦК України щодо строків позовної давності. Так, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено зокрема п. 19, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції Закону №3450-IX від 08.11.2023) встановлено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. 
Тобто, виходячи з вищенаведених положень закону, пропущеною слід вважати позовну давність лише за вимогами, що виникли до 12 березня 2017 року. 
Строк позовної давності за вимогами, що виникли після 12 березня 2017 року, та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважається продовженим на підставі п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також зупиненим на строк дії воєнного стану в Україні. Тому загальний трирічний строк позовної давності позивачем не пропущений, адже строк виконання договору був визначений сторонами до 03.12.2018 та є таким, що прострочений з 04.12.2018. 
Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. 
Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України» Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. 
Відповідно до статей 23, 1167 ЦК України для покладення на особу обов`язку з відшкодування моральної шкоди необхідним є встановлення не лише факту душевних страждань чи інших негативних переживань, а й наявності причинного зв`язку між такими наслідками та протиправною поведінкою відповідача. Саме по собі невиконання або неналежне виконання цивільно-правового зобов`язання не є безумовною підставою для стягнення моральної шкоди.
Разом із тим позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що погіршення його емоційного стану, переживання чи необхідність звернення за медичною допомогою були безпосередньо спричинені саме невиконанням відповідачем зобов`язань за договором. Подані до справи документи не підтверджують існування прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та моральними стражданнями позивача, а також не містять відомостей про те, що встановлені у них обставини виникли саме внаслідок спірних правовідносин між сторонами. 
У зв`язку з цим, оскаржуване рішення місцевого суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн та в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди. 
За змістом ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). 
Приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягаються стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позовної заяви (7550,00 грн за вимогу про стягнення коштів) та документально підтверджених витрат на професійну правничу допомогу, пропорційно задоволеним позовним вимогам (15000,00 грн х 87,96%) у розмірі 13194,00 грн, а всього 20744 (двадцять тисяч сімсот сорок чотири) грн 00 коп. 
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, суд, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 – задовольнити частково. 
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 17 листопада 2025 року в частині стягненняч з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн та в частині розподілу судових витрат - скасувати та у скасованій частині ухвалити нове судове рішення. 
У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди – відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у розмірі 20744 (двадцять тисяч сімсот сорок чотири) грн 00 коп. 
В іншій частині рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 17 листопада 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді           А.В. Гапонов

Л.П. Никифоряк