ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
Іменем України

01 травня 2026 року	м. Дніпро	Справа № 360/371/26	

Луганський окружний адміністративний суд у складі судді Пляшкової К.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Поліщук Світлани Володимирівни про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду 24 лютого 2026 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивачка) до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Поліщук Світлани Володимирівни (далі – відповідач, держреєстратор) з такими позовними вимогами:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Поліщук Світлани Володимирівни від 26 січня 2026 року № 82735568;
- зобов`язати Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Поліщук Світлану Володимирівну здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачка 23 вересня 2025 року звернулася через ЦНАП до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . До заяви надано документи, що підтверджують право власності.
Державним реєстратором прийнято рішення від 26 січня 2026 року № 82735568 про відмову в проведенні реєстраційних дій.
Позивачка вважає вказане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки зміст норм Закону № 1952-IV та Порядку № 1127 вказує, що законодавцем чітко встановлено процедуру розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, яка включає в себе перевірку документів на предмет відповідності таких вимогам законодавства, відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявності підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.
У спірних правовідносинах державний реєстратор відмовив позивачці у проведенні державної реєстрації прав з посиланням на пункт 8 частини першої статті 24 Закону № 1952-IV.
Однак, приймаючи рішення про відмову у вчиненні реєстраційних дій, державним реєстратором не прийнято до уваги норми постанови КМУ від 06.03.2022 № 209 «Про деякі питання державної реєстрації та функціонування єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану», норм Цивільного законодавства та норм Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
Враховуючи, що свідоцтво про право власності на квартиру у письмовій формі, є посвідченим та зареєстрованим у державному реєстрі правочинів, дане свідоцтво є дійсним, а отже право власності позивача на квартиру (частку) установленню не підлягає. Також, Бюро технічної інвентаризації зроблено реєстраційний напис від 16 лютого 1998 року за № 845, що підтверджує факт реєстрації відповідного речового права, що виникло до 01 січня 2013 року.
Система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону, запроваджена в Україні з 01 січня 2013 року, до цього часу державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельних ділянках, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ. При цьому Закон про державну реєстрацію не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях. Тобто, до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ.
Наданими документами підтверджено право власності позивачки на квартиру за вказаною адресою, що не спростовується відповідачем, тому відповідачем безпідставно відмовлено в державній реєстрації цього права.
Разом з позовною заявою позивачкою заявлено клопотання про відстрочення або звільнення від сплати судового збору, обґрунтоване її скрутним матеріальним становищем, що підтверджено довідкою про доходи позивачки за 2025 рік, згідно з якою дохід, отриманий протягом 2025 року, складає 19782,28 грн.
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 02 березня 2026 року задоволено клопотання та відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору в розмірі 1064,96 грн за подання до суду позовної заяви до ухвалення судового рішення в даній справі; прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі; визначено, що справа буде розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.
Від представника відповідача до суду 05 березня 2026 року надійшов відзив, в якому зазначені заперечення проти задоволення позовних вимог з таких підстав.
Підпункт 3 частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV зобов`язує державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитувати від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. Чинним законодавством не передбачено винятків щодо застосування вищевказаної норми.
Під час розгляду заяви було здійснено консолідований пошук інформації в Державному реєстрі речових прав та реєстрах до 2013 року, в результаті якого встановлено, що інформація про реєстрацію права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , у Реєстрі прав власності на нерухоме майно - відсутня. Враховуючи вищевикладене, держреєстратором ОСОБА_2 направлено запит до уповноваженого органу, а саме Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області.
У відповіді Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області, надісланої на запит державного реєстратора, відсутня запитувана інформація щодо об`єкта нерухомого майна, оскільки така інформація по Сєвєродонецькій міській територіальній громаді зберігалась в архіві комунального підприємства Сіверськодонецьке БТІ (далі - БТІ) на паперових носіях, які на підконтрольну Україні територію не вивезені та залишилися на тимчасово окупованій території. При цьому у відповіді зазначено, що Сіверськодонецька міська військова адміністрація Сіверськодонецького району Луганської області жодним чином не оспорює та не заперечує виникнення права власності заявника на вказане майно.
У зв`язку з викладеним та з неотриманням від уповноваженого органу інформації, передбаченої пунктом 3 частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, державним реєстратором прийнято рішення від 26 січня 2026 року № 82735568 про відмову в проведенні реєстраційних дій на підставі частини восьмої статті 18 Закону № 1952-IV - державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам, пункту 4 частини першої статті 24 Закону № 1952-IV – подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження та пункту 8 частини першої статті 24 Закону № 1952-IV - після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху.
Отже, у даному випадку державним реєстратором прийнято законне рішення про відмову у проведенні державної реєстрації прав, адже він діяв у відповідності до статей 10, 18, 24 Закону № 1952-IV із дотриманням усіх процесуальних норм.
Від позивачки до суду 09 березня 2026 року надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що ОСОБА_1 до пакету документів, з яким вона зверталась до державного реєстратора у відповідності до норм чинного законодавства для проведення державної реєстрації речового права на об`єкт нерухомого майна, надано свідоцтво про право власності на житло, що посвідчує набуття нею права власності на квартиру, дає змогу встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно. При цьому, запитувана державним реєстратором інформація не може бути надана у зв`язку із окупацією міста Сіверськодонецька Луганська область.
Проте відсутність у державного реєстратора можливості направити запит до організацій, які проводили оформлення та/або реєстрацію прав, що передбачено положеннями статті 10 Закону № 1952-IV, не може позбавляти права особи на державну реєстрацію права власності та слугувати підставою для відмови у проведенні державної реєстрації.
Інших заяв по суті справи від сторін не надходило.
Дослідивши матеріали справи в електронній формі та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд встановив таке.
ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; фактичне місце проживання як внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) через Департамент (центр) надання адміністративних послуг виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернулася із заявою від 23 вересня 2025 року про державну реєстрацію права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
У заяві вказано, що ОСОБА_1 разом із заявою подано: свідоцтво про право власності від 17.10.1997 № 40, видане Сєвєродонецьким ДВП Об`єднання «АЗОТ»; технічний паспорт від 19.11.1997, виданий БТІ м. Северодонецька.
Так свідоцтвом про право власності на житло від 17.10.1997 № 40, виданим Северодонецьким ПАТ «АЗОТ», посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно належить на праві приватної, спільної власності ОСОБА_1 та членам її сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Згідно з відміткою на свідоцтві про право власності квартира АДРЕСА_4 зареєстрована Сєвєродонецьким БТІ і 16.02.1998 записана у реєстрову книгу за № 845.
Також на свідоцтві про право власності наявна відмітка нотаріуса Сєвєродонецької нотаріальної контори, що 1/3 частки від ОСОБА_3 за договором дарування від 10.06.1998, зареєстрованим в реєстрі за № 1967, перейшла ОСОБА_4 .
В матеріали справи позивачем також надано копію договору дарування від 10.06.1998 № 1967, виданого Северодонецькою державною нотаріальною конторою, згідно з яким ОСОБА_3 подарував 1/3 частки квартири, що розташована в АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 .
На цьому договорі наявна відмітка про реєстрацію Сєвєродонецьким БТІ 1/3 частки квартири за ОСОБА_4 , про що в реєстрову книгу 06.07.1998 внесений запис № 845.
Держреєстратором до Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області направлено запит від 29 вересня 2025 року № 69038561 про надання інформації стосовно реєстрації права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстрова книга № 845 від 16.02.1998р.).
Рішенням держреєстратора від 29 вересня 2025 року № 81076623 залишено без руху заяву ОСОБА_1 від 23 вересня 2025 року № 69038561. Прийняте рішення мотивоване існуванням обставин, які є підставою для залишення заяви без руху: неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному цим Законом, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року. Також у рішенні вказано, що відповідно до пункту 3 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для отримання інформації про зареєстровані до 1 січня 2013 року речові права на відповідне нерухоме майно, направлено запит до Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області, після отримання відповіді розгляд заяви буде відновлено.
У відповідь на запит від 29 вересня 2025 року № 69038561 держреєстратором отримано лист Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області від 30 вересня 2025 року № 3392 ВА/2025, яким повідомлено, що інформація щодо об`єктів нерухомого майна по Сєвєродонецькій міській територіальній громаді зберігалась в архіві комунального підприємства Сіверськодонецьке БТІ (далі - БТІ) на паперових носіях. Оскільки архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були, та згідно з наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376, Сєвєродонецька міська територіальна громада включена до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, надати інформацію щодо зареєстрованих до 01.01.2013 прав власності, що зберігаються в архівних справах, на сьогоднішній день не вбачається за можливе.
Одночасно у листі зазначено, що Сіверськодонецька міська військова адміністрація Сіверськодонецького району Луганської області жодним чином не оспорює та не заперечує виникнення права власності заявника на вказане майно. Як вбачається з статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності на нерухоме майно, спір про визнання права власності вирішується в порядку Цивільного судочинства, про що зазначається в судовому рішенні, яке є обов`язковим для виконання.
Відповідачем на підставі пункту 8 частини першої статті 24 Закону № 1952-IV прийнято рішення від 04 січня 2026 року № 82735568 про відмову в проведенні реєстраційних дій, мотивоване тим, що після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху.
У рішенні зазначено, що під час розгляду заяви здійснено пошук інформації в Державному реєстрі речових прав та реєстрах до 2013 року, в результаті якого встановлено, що інформація про реєстрацію права власності на заявлений об`єкт нерухомого майна у Реєстрі прав власності на нерухоме майно - відсутня. Відповідно до частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV державним реєстратором в день прийняття рішення про залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху - направлено запит до Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області. На запит отримано відповідь з повідомленням про неможливість надання запитуваної інформації, оскільки така інформація зберігалась в архіві комунального підприємства Сіверськодонецьке БТІ (далі - БТІ) на паперових носіях, які на підконтрольну Україні територію вивезені не були. Враховуючи, що Сіверськодонецькою міською військовою адміністрацією Сіверськодонецького району Луганської області на запит державного реєстратора не надана запитувана інформація (підтвердження щодо державної реєстрації до 2013 року) на заявлений об`єкт нерухомого майна, прийнято рішення щодо відмови в державній реєстрації прав.
Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:
1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;
2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом (частина четверта статті 3 Закону № 1952-IV).
Відповідно до абзацу четвертого частини п`ятої статті 3 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором з урахуванням вимог, встановлених абзацами першим - третім цієї частини, крім випадку, передбаченого статтею 31-2 цього Закону, та автоматичної державної реєстрації прав у випадках, передбачених цим Законом.
У частині третій статті 10 Закону № 1952-IV визначено, що державний реєстратор:
встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями (абзац перший пункту 1);
перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, залишення заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень без руху, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункт 2);
під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії (абзац перший пункту 3).
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 18 Закону № 1952-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам (частина восьма статті 18 Закону № 1952-IV).
Відповідно до абзацу першого частини дев`ятої статті 18 Закону № 1952-IV заява про державну реєстрацію прав подається окремо щодо кожного об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Абзацом першим частини першої статті 20 Закону № 1952-IV визначено, що заява на проведення реєстраційних дій подається заявником у паперовій формі, а у випадках, передбачених законодавством, - в електронній формі разом з оригіналами документів, необхідних для проведення реєстраційних дій, чи їх копіями, засвідченими державними органами, органами місцевого самоврядування (якщо оригінали таких документів відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування).
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 23 Закону № 1952-IV заяву про державну реєстрацію прав може бути залишено без руху в таких випадках: неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному цим Законом, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року.
У разі невиконання заявником зазначених у рішенні вимог у строк, встановлений у частині третій цієї статті, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав (частина п`ята статті 23 Закону № 1952-IV).
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 24 Закону № 1952-IV підстави для відмови в державній реєстрації прав: після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху.
У частині другій статті 24 Закону № 1952-IV визначено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.
Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.
Згідно з частиною першою статті 27 Закону № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі:
1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва або майбутній об`єкт нерухомості, речові права на які підлягають державній реєстрації, чи його дубліката;
2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;
3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;
4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів;
5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката;
6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката;
7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном;
8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року;
9) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості;
10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди;
11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно;
12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації;
13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність;
13-1) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності;
13-2) актів приймання-передачі нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;
13-3) договору про передачу страхового портфеля;
14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.
Умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок № 1127).
Згідно із пунктом 12 Порядку № 1127 розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами, обтяженнями речових прав, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, залишення заяви без руху, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав, зокрема у зв`язку із прийняттям Радою національної безпеки і оборони України та введенням в дію Указом Президента України рішення про застосування санкцій, передбачених пунктами 1, 4, 7, 16 і 24-1 частини першої статті 4 Закону України «Про санкції».
Абзацами першим, другим, третім пункту 14 Порядку № 1127 визначено, що у разі коли під час розгляду заяви встановлено наявність підстав, передбачених законом для зупинення розгляду заяви, державний реєстратор невідкладно приймає рішення щодо зупинення розгляду заяви.
Якщо заявник протягом 30 робочих днів з моменту отримання рішення щодо зупинення розгляду заяви виконав вимоги державного реєстратора, зазначені у відповідному рішенні, а також у разі коли державним реєстратором протягом 30 робочих днів з моменту прийняття відповідного рішення на запит отримано документи та/або інформацію, необхідні для державної реєстрації прав, розгляд заяви відновлюється на підставі рішення державного реєстратора щодо відновлення розгляду заяви.
У разі невиконання заявником зазначених у рішенні вимог або неотримання на запит документів та/або інформації, необхідних для державної реєстрації прав, у строк, встановлений в абзаці другому цього пункту, державний реєстратор приймає рішення щодо відмови в державній реєстрації прав.
Відповідно до абзацу першого пункту 23 Порядку № 1127 за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття з відповідним обґрунтуванням їх застосування.
Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що законодавцем чітко встановлено процедуру розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, яка включає в себе перевірку документів на предмет відповідності таких вимогам законодавства, відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявності підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.
Завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в частині другій статті 2 КАС України.
З наданих в матеріали справи доказів судом установлено, що ОСОБА_1 звернулася до держреєстратора із заявою від 23 вересня 2025 року про державну реєстрацію прав на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Разом із цією заявою подано: свідоцтво про право власності від 17.10.1997 № 40, видане Сєвєродонецьким ДВП Об`єднання «АЗОТ»; технічний паспорт від 19.11.1997, виданий БТІ м. Северодонецька.
Як вказано вище, згідно з пунктом 5 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката.
Дослідженням наданого разом із заявою свідоцтва про право власності на житло від 17.10.1997 № 40, виданого Сєвєродонецьким ДВП Об`єднання «АЗОТ» згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», установлено, що за ОСОБА_1 , її чоловіком та донькою було зареєстровано право приватної спільної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з реєстраційним записом на свідоцтві про право власності квартира АДРЕСА_4 зареєстрована Сєвєродонецьким БТІ і 16.02.1998 записана у реєстрову книгу за № 845.
Як вже зазначено вище, відповідно до частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
На момент виникнення права власності за позивачкою реєстрація такого права була визначена Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 № 56, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.01.1996 за № 31/1056 (далі - Правила), які втратили чинність на підставі наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 № 121.
У пункті 1.4 Правил було визначено, що державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства - бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів, за рахунок коштів власників нерухомого майна.
Відповідно до пункту 2.2 Правил реєстрація проводиться в такому порядку: а) заявник подає до бюро технічної інвентаризації два примірники правовстановлюючого документу (оригінал та копію); б) відповідальний працівник бюро технічної інвентаризації вивчає законність та повноту документів і на підставі їх робить відповідний запис в реєстрову книгу; в) адреса об`єкта, що реєструється, записується в повуличний алфавітний журнал; г) прізвище, ім`я та по батькові власників об`єктів нерухомого майна, що належить фізичним особам, вносяться в алфавітний журнал або картотеку; д) при реєстрації об`єктів нерухомого майна за юридичними особами, їм видається реєстраційне посвідчення; е) на оригіналі правовстановлюючого документу робиться реєстраційних напис. Якщо на правовстановлюючому документі немає місця для реєстраційного напису, то видається реєстраційне посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа; ж) на копії правовстановлюючого документа робиться відмітка про реєстрацію з посиланням на реєстровий номер та дату реєстрації; з) до інвентаризаційної справи додається копія правовстановлюючого документа, довідка про належність об`єкта нерухомого майна, в якій записується: прізвище або найменування власника, назва і зміст правовстановлюючого документа, число і місяць реєстрації з підписом особи, яка відповідає за реєстрацію.
У підпункті «б» пункту 4.1 Правил було визначено, що оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності за зразком, наведеним в додатку № 12, державними органами приватизації: наймачам квартир в державному житловому фонді, які приватизували їх відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Згідно з пунктом 8 Додатку № 1 до Правил до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація об`єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, включено свідоцтва про право власності на об`єкти нерухомого майна, що видаються місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування, органами приватизації.
Враховуючи, що право власності ОСОБА_1 на 1/3 частку квартири підтверджено належним правовстановлюючим документом, на оригіналі якого зроблено відповідний реєстраційний запис реєстратором БТІ, суд дійшов висновку, що реєстрація такого права позивачки проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення, тому визнається дійсною та установленню не підлягає.
Суд зауважує, що система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону № 1952-IV, запроваджена в Україні з 01.01.2013, до цього часу державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельних ділянках, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ. При цьому Закон № 1952-IV не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях.
Тобто, до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ.
Суд також зауважує, що у позивачки не існувало обов`язку щодо повторної реєстрації права власності на квартиру у Державному реєстрі прав.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 дійшла висновку, що особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.
Застосовуючи цей правовий висновок до спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що у межах спірних правовідносин документ (свідоцтво про право власності на житло від 17.10.1997 № 40), що посвідчує набуття позивачкою права власності на частку квартири та відповідний реєстраційний запис на ньому (про реєстрацію Сіверськодонецьким (Сєвєродонецьким) БТІ 16.02.1998 за № 845), який свідчить про проведення державної реєстрації до 01.01.2013 року, дають змогу встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно.
Цей документ долучений позивачкою до пакету документів, з яким вона звернулась до державного реєстратора у відповідності до норм чинного законодавства, для проведення державної реєстрації речового права на об`єкт нерухомого майна, а тому відповідач безпідставно відмовив в державній реєстрації цього права.
Крім того слід урахувати, що Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та станом на дату розгляду справи триває.
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 (у редакції станом на час розгляду справи), м. Сіверськодонецьк включено до території активних бойових дій та віднесено до тимчасово окупованої російською федерацією території України.
Також нормами статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України.
За державою Україна, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, у тому числі територіальною громадою міста Севастополя, державними органами, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території.
За фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України.
Набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України.
З листа Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області від 30 вересня 2025 року слідує, що запитувана держреєстратором інформація щодо об`єктів нерухомого майна по Сєвєродонецькій міській територіальній громаді зберігалась в архіві комунального підприємства Сіверськодонецьке БТІ (далі - БТІ) на паперових носіях. Оскільки архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були, та згідно з наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376, Сєвєродонецька міська територіальна громада включена до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, надати інформацію щодо зареєстрованих до 01.01.2013 прав власності, що зберігаються в архівних справах, на сьогоднішній день не можливо.
Проте, суд вважає, що відсутність у державного реєстратора можливості отримати запитувану інформацію внаслідок дії непереборних обставин (тимчасова окупація території України та втрата доступу до паперових носіїв інформації), не може позбавляти особу можливості державної реєстрації належного їй права власності на нерухоме майно, яке є дійсним та не потребує додаткового установлення, та слугувати підставою для відмови у проведенні державної реєстрації.
При цьому статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Водночас, суд звертає увагу, що за приписами статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Тобто передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати останнім документа, який посвідчує його право власності.
Суд зазначає, що в отриманому держреєстратором у відповідь на запит листі зазначено, що Сіверськодонецька міська військова адміністрація Сіверськодонецького району Луганської області жодним чином не оспорює та не заперечує виникнення права власності заявника на вказане майно.
Наведене вказує, що право позивачки на частку квартири не є оспорюваним, а тому у неї відсутні правові підстави звертатися до суду з позовом про визнання її права власності відповідно до статті 392 ЦК України.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Щодо тверджень представника відповідача, що Закон № 1952-IV одночасно декларує, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за умови, що реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або ж на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації (частина третя статті 3), і при цьому покладає на державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язок запитувати від БТІ інформацію, необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником (стаття 10 Закону № 1952-IV), суд зазначає таке.
Суд зауважує, що за положеннями Закону № 1952-IV позивачка опинилася в ситуації, коли вона позбавлена можливості зареєструвати належне їй право власності на частку квартири в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію якого вже раніше проведено з використанням паперових носіїв реєстратором БТІ, що, на думку суду, свідчить про існування певної законодавчої прогалини.
Відповідно до частини другої статті 3 Конституції України головним обов`язком держави є утвердження та забезпечення прав і свобод людини; забезпечення прав і свобод, крім усього іншого, потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004).
У статтях 2, 6 та 242 КАС України передбачено, що однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства є верховенство права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права; суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує його з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ).
У постанові від 30 січня 2019 року у справі № 442/456/17 (провадження № 11-860апп18) Велика Палата Верховного Суду, здійснюючи відступ від позиції Верховного Суду України, вказала на те, що цей Суд при ухваленні постанови від 25 травня 2016 року у справі № 419/794/15-а віддав перевагу найменш сприятливому для позивачки тлумаченню законодавства України, водночас положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд повинен застосовувати принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ, а звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
У постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 492/446/15-а (провадження № 11-611апп18) Велика Палата Верховного Суду, обґрунтовуючи необхідність відступу від позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2013 року у справі № 21-241а13, також врахувала правовий висновок ЄСПЛ, сформований у рішенні у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50-56), де Суд визначив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні; відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону»; у разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2018 року у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
Отже, встановлення судом, що окремі положення закону не відповідають критерію «якість закону», зобов`язують такий суд застосувати найбільш сприятливий для особи спосіб тлумачення закону.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 констатував, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
Застосовуючи вказаний у постанова Верховного Суду підхід, суд дійшов висновку, що у даному випадку перевага має бути надана саме положенням частини третьої статті третьої Закону № 1952-IV, як найбільш сприятливим для позивачки в реалізації наданого їй права на реєстрацію права власності на нерухоме майно в Державному реєстрі прав.
Отже, зважаючи, що ОСОБА_1 разом із заявою про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна надано державному реєстратору документ (свідоцтво про право власності з реєстраційним записом на ньому про реєстрацію в БТІ, тобто із відміткою про реєстрацію у визначеному законодавством на момент набуття права порядку), дає змогу встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, суд дійшов висновку, що прийняте відповідачем рішення про від 04 січня 2026 року № 82735568 про відмову в проведенні реєстраційних дій з причин відсутності підтвердженої інформації державної реєстрації права власності до 01.01.2013 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , є таким, що порушує право позивачки, тому є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо вимоги позивачки про зобов`язання державного реєстратора прав на нерухоме майно провести державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та заперечень представника відповідача, що таке зобов`язання буде втручанням у діяльність державного реєстратора, яка заборонена Законом № 1952-IV, суд зазначає про таке.
У відповідності до статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
Аналіз наведених положень цього Закону дає підстави стверджувати, що під час розгляду заяви про державну реєстрацію і поданих документів державний реєстратор має виключну компетенцію у питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутності суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно.
Державна реєстрація прав на нерухоме майно відноситься до компетенції державного реєстратора, який приймає відповідне рішення за умови відповідності заявлених прав, поданої заяви та долучених до неї документів вимогам, встановленим законом.
Разом із тим, суд звертає увагу на те, що законодавець чітко передбачив як підстави, порядок, строки, процедуру проведення реєстраційних дій щодо речових прав на нерухоме майно, так і порядок, строки, відповідну процедуру та підстави для відмови у проведенні таких реєстраційних дій.
Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
При цьому, на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Враховуючи те, що єдиною підставою для відмови позивачці в проведенні реєстраційних дій слугувала відсутність інформації щодо реєстрації права власності на квартиру, у зв`язку з тимчасовою окупацією Сіверськодонецької територіальної громади, оцінку якій судом надано в межах даного рішення, суд дійшов висновку з метою ефективного захисту прав позивача, слід зобов`язати відповідача здійснити державну реєстрацію речових прав ОСОБА_1 на нерухоме майно, а саме на 1/3 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, за встановлених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із словесним коригуванням обраного способу захисту порушеного права позивачки та зазначенням правильних реквізитів оскаржуваного рішення.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.
Відповідно до частин першої, третьої, восьмої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Згідно з ухвалою суду від 02 березня 2026 року задоволено клопотання та відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору в розмірі 1064,96 грн за подання до суду позовної заяви до ухвалення судового рішення в даній справі.
Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір у розмірі 1064,96 грн до Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), посадовою особою якого є відповідач.
Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; фактичне місце проживання як внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Поліщук Світлани Володимирівни (місцезнаходження: 01044, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36, РНОКПП не відомий) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Поліщук Світлани Володимирівни від 04 січня 2026 року № 82735568 про відмову в проведенні реєстраційних дій.
Зобов`язати Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Поліщук Світлану Володимирівну здійснити державну реєстрацію прав на нерухоме майно ОСОБА_1 за заявою від 23 вересня 2025 року реєстраційний номер 69038561, а саме на 1/3 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути до Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (місцезнаходження: 01044, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36, код ЄДРПОУ 40452947) судовий збір в розмірі 1064,96 грн (одна тисяча шістдесят чотири гривні 96 коп.).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя 	К.О. Пляшкова