Справа № 367/11843/24
Провадження №2/367/2690/2026

РІШЕННЯ
Іменем України

13 лютого 2026 року Ірпінський міський суд Київської області у складі: 
головуючого судді   Карабаза Н.Ф., 
при секретарі    Зайцевої А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, 
в с т а н о в и в :
До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна, в якій зазначає, що з 23 червня 2006 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Від зазначеного шлюбу у них є повнолітня дитина - син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сімейне життя не склалося, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10.01.2024 року по справі № 759/23082/23, шлюб між ним та відповідачкою було розірвано. При розгляді справи про розірвання шлюбу спір про поділ майна не розглядався. За час шлюбу позивач та відповідач набули в спільну сумісну власність автомобіль SUBARU FORESTER НОМЕР_8, 2008 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 . 03.02.2023 року авто за його згодою було зареєстровано на відповідачку та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. На зараз авто SUBARU FORESTER НОМЕР_8, 2008 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 знаходиться у користуванні відповідачки та приховується від нього. Вважає, що відповідачем на його користь повинна бути сплачена компенсація в 1/2 розмірі вартості транспортного засобу, який знаходиться в користуванні відповідачки та приховується від нього. Згідно з оцінкою вартості проведеною шляхом порівняння вартості автомобіля на різних сайтах, середня ринкова вартість аналогічного транспортного засобу SUBARU FORESTER НОМЕР_8, 2008 p.в., становить 410 000,00 грн. Просить суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошову компенсацію - 1/2 вартість автомобіля SUBARU FORESTER НОМЕР_8, 2008 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 ., що становить 205 000,00 грн. та судові витрати покласти на відповідача.
Представником відповідача ОСОБА_3 - адвокатом Бабенко С.С. подано через канцелярію суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 про поділ спільного майна, в якому зазначено, що позов є безпідставним, недоведеним та таким, що не підлягає задоволенню. Позивач не наводить переконливих доказів вартості автомобіля більше того, він не наводить навіть доказів наявності зазначеного автомобіля у відповідачки. За час перебування у шлюбі вони мали автомобіль, що був придбаний за кошти відповідачки, однак ще до розірвання шлюбу його було продано (вартість, яка є значно нижчою, ніж наводить позивач), а кошти, отримані з продажу цього автомобіля, були використані на побутові потреби подружжя, оскільки, за час перебування в шлюбі позивач не мав самостійного доходу, а всі витрати, пов`язані з проживанням та спільним побутом і позивача і їх дитини здійснювала відповідачка. Так, як було вже зазначено вище, шлюб між сторонами розірвано за рішенням суду від 10 січня 2024 року. При цьому, спірний автомобіль було відчужено 15 листопада 2023 року. Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8043/2023/4156049 від 15 листопада 2023, автомобіль SUBARU FORESTER НОМЕР_8, 2008 р.в. було відчужено на користь ОСОБА_5 за вартістю 80000 грн. Зазначений договір було оформлено та підписано сторонами у сервісному центрі 8043 РСЦ ГСЦ МВС в м. Київ у присутності адміністратора Грабчака Івана Григоровича, який перевірив відповідність інформації, внесеної до цього договору документам, які надані сторонами договору. Окремо варто зауважити, що відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №8048/2023/3639189 від 3 лютого 2023 року, за яким Відповідачка отримала у власність автомобіль SUBARU FORESTER НОМЕР_8, 2008 р.в., навіть на той час його вартість становила 308000 грн., що є значно менше суми, заявленої позивачем. При цьому, очевидно, що внаслідок експлуатації автомобіля його вартість зменшилася і жодним чином не могла збільшитися. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Таким чином, кошти, отримані з продажу автомобіля, були об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і були використані в інтересах сім`ї і в тому числі на утримання дитини. Зазначає, що позивач не здійснював і жодним чином не здійснює утримання спільного з відповідачкою сина - ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 . Починаючи з дати розірвання шлюбу ним не було здійснено жодної оплати у якості аліментів на утримання сина. За таких умов, сума коштів, отримана від продажу автомобіля, була відносно швидко використана, враховуючи, що позивач не мав самостійного доходу. У свою чергу, позивач до цього часу жодних заперечень стосовно продажу автомобіля не заявляв та судовому порядку цей правочин не оскаржував. За таких умов вимоги позивача є необґрунтованими та не можуть бути задоволені. Просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та стягнути з позивача витрати на правничу допомогу.
Представником позивача - адвокатом Пономарьовою В.М. через канцелярію суду подано відповідь на відзив, в якій зазначає, що позивач перестав підтримувати з відповідачкою шлюбні відносини з вересня 2023 року, відповідачка переїхала жити на адресу, що зазначена в позовній заяві. В листопаді 2023 року відповідачка забрала автомобіль SUBARU FORESTER НОМЕР_8, 2008 p.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 . Позивач нічого не знав про продаж автомобіля SUBARU FORESTER НОМЕР_8, 2008 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 . Згоди на продаж майна, що є сумісною власністю подружжя, позивач не надавав, відповідно ціну продажу транспортного засобу не погоджував. В договорі купівлі-продажу транспортного засобу 8043/2023/4156049 від 15 листопада 2023 року, зазначено що ціна транспортного засобу SUBARU FORESTER НОМЕР_8, 2008 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 складає 80 000,00грн. При цьому експертну оцінка або середньоринкову вартість автомобіля відповідачем суду не надано. Середньоринкова вартість автомобіля значно занижена. Ціна, вказана в договорі купівлі - продажу транспортного засобу від 15 листопада 2023 року, не відповідає реальній вартості автомобіля. Зазначений договір купівлі-продажу транспортного засобу 8043/2023/4156049 від 15 листопада 2023 року не є доказом середньоринкової вартості спільного майна, був укладений без згоди позивача, ціна транспортного засобу значно занижена, навіть, у порівнянні з ціною транспортного засобу, що зазначена у договорі купівлі-продажу транспортного засобу 8048/2023/3639189 від 03 лютого 2023 року, ціна занижена в 4 чотири рази. Договір відчуження спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним, проте звернення позивача з позовом про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу 8043/2023/4156049 від 15 листопада 2023 року, зупинить провадження по справі та ускладнить процес поділу майна, призведене до додаткових судових витрат. Крім того, визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним можливо протягом 3 років з моменту, як позивачу стало відомо про існування такого договору. На підставі викладеного та доданих до відзиву договорів купівлі-продажу транспортного засобу, зазначають, що ціна транспортного засобу, вказана в договорі купівлі-продажу транспортного засобу 8043/2023/4156049 від 15 листопада 2023 року, в сумі 80 000,00 грн., не може братися до уваги при поділі майна, з огляду на те, що вона не відповідає середньоринкової вартості транспортного засобу та не погоджувалася з позивачем при здійсненні купівлі-продажу спільного майна подружжя. Доводи відповідача про вибуття з його володіння транспортного засобу шляхом самостійного укладення ним договору купівлі-продажу за заниженою ціною до розірвання шлюбу та витрачення грошей на свої потреби не заслуговує на увагу. Позивач не вимагає поділу майна в натурі, з огляду на те, що транспортний засіб є неподільною річчю. Позивач просить стягнути з відповідача грошову компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, розмір якої встановлена законом. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Твердження відповідачки про те, що транспортний засіб був придбаний за її кошти, використання коштів на потреби подружжя, відсутність доходу у позивача, здійснення нею витрат на спільний побут з позивачем, не підтверджуються ніякими доказами. Заслуговує на увагу дата, коли позивач та відповідач перестали вести спільний побут та роз`їхалися жити в різні місця. Це сталося в вересні 2023 року. Транспортний засіб було продано 15 листопада 2023 року, тобто тоді, коли позивач з відповідачем вже не мали фактичних відносин та спільного побуту. При цьому позивач не надавав згоду на відчуження транспортного засобу та не погоджував ціну продажу. Твердження відповідача про зменшення вартості транспортного засобу за 9 (дев`ять) місяців з 308 000,00 грн. до 80 000,00 грн. внаслідок експлуатації автомобіля, не можуть бути прийняті, відповідачка не має посвідчення водія, не вміє водити транспортний засіб, таке падіння вартості в результаті, навіть експлуатації транспортного засобу, не можливе. Таким чином, заперечення відповідача не можуть вплинути на стягнення з останнього на користь позивача вартості 1/2 частини транспортного засобу SUBARU FORESTER НОМЕР_8, 2008 p.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Представником відповідача - адвокатом Бабенком С.С. подано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву ОСОБА_1 про поділ спільного майна, в якому зазначено, що позивач ні у позовній заяві, ні у відповіді на відзив не наводить переконливих доказів обґрунтованості позовних вимог. Більше того, позивач надає до суду інформацію, яка не відповідає дійсності. Позивач зазначає, що вартість автомобіля не може зменшитися, оскільки, відповідачка не має посвідчення водія і не вміє водити транспортний засіб. На спростування цього твердження зазначає, що відповідачка має право керування транспортними засобами, здала всі необхідні іспити, включаючи практичну частину, а отже вміє керувати транспортними засобами. Стосовно визначення вартості автомобіля. Порядок розрахунку вартості автомобіля, наведений позивачем виглядає абсурдним, оскільки, позивач до вартості автомобіля, визначеної 3 лютого 2023 року (майже два роки тому) лише додає інфляційну складову. При цьому, позивач не враховує того факту, що весь цей чає автомобіль активно використовувався і ним особисто, і відповідачкою. Окрім того, позивач за чає перебування у нього автомобіля частково розібрав його (зняв задні колега, спустив передні колеса та позагинав клапани, щоб неможливо було їх накачати, а також зіпсував електричні систему автомобіля), що звісно призвело до погіршення стану автомобіля. Тому відповідачка вимушена була викликати поліцію та на евакуаторі забрати автомобіль. Вартість відновлюваного ремонту автомобіля становила 41900 грн. (ремонт авто так і не було зроблено), що призвело до значного знецінення автомобіля. Тривале зберігання транспортного засобу, навіть за умови, коли він не використовується, невідворотно призводить до втрати вартості транспортного засобу, яка перевищує інфляційну складову. А за обставин, які мали місце в даній ситуації, втрата вартості автомобіля відбулася в значному розмірі, що не враховано позивачем при визначенні його вартості. Таким чином, оскільки позивачем не виконано обов`язку доведення обставин, на які він посилається (зокрема визначення вартості автомобіля) позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Стосовно відступлення від презумпції спільності права власності подружжя на майно (автомобіль). Спірний автомобіль у будь-якому разі було придбано за кошти відповідачки. Частина цих коштів є особистими збереженнями, а частина - заощадженнями з заробітної плати відповідачки. За час перебування у шлюбі відповідачка працювала на високооплачуваній роботі. У свою чергу, позивач не працював власного доходу не мав і утримувався за рахунок коштів відповідачки. Окрім того, важливим фактором є також наявність дитини, яка проживає з відповідачкою та продовжує утримуватися виключно за її рахунок. Позивач ухиляється від оплати аліментів на утримання дитини, яка навчається. Таким чином, враховуючи наведені вище факти та об`єктивні обставини вважає, що навіть у випадку, якщо суд дійде до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог, є підстави для відступу від презумції спільності права власності на автомобіль. Позивач не заявляє вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля і такі вимоги не були| предметом розгляду будь-якого іншого провадження. За таких обставин, суд не може вважати встановленим факт недійсності зазначеного правочину чи факт відсутності згоди позивача на продаж автомобіля. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та стягнути з ОСОБА_1 витрати и на правничу допомогу.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
В судовому засіданні позивач просив задовольнити позовні вимоги.
Представник позивача - адвокат Лопатюк Ю.Л. зазначила, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить їх задовольнити. Додатково зазначила, що згода позивача на відчуження автомобіля відсутня. Погоджена при продажі автомобіля його ціна в розмірі 80000,00грн. є значно заниженою. Кошти отримані від продажу автомобіля відповідачкою використовувалися на власні потреби.
Відповідач - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася. Представником відповідача - адвокатом Дуднік М.А. через канцелярію суду подана заява щодо розгляду справи без участі відповідачки та її представника ,з урахуванням поданого письмового виступу у судових дебатах. Проти задоволення позов заперечує.
Представником відповідача ОСОБА_3 - адвокатом Бабенком С.С. через канцелярію суду подано письмовий виступ у судових дебатах, в якому зазначено, що у ході розгляду справи твердження позивача, що автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя не лише не були доведені, а й спростовані матеріалами справи. Позивач мав довести наявність спірного автомобіля на момент розгляду справи, реальну ринкову вартість та наявність підстав для стягнення грошової компенсації саме з відповідачки. Жодну з наведених обставин позивач належними та допустимими доказами не довів та не підтвердив. У свою чергу, відповідачкою суду було надано докази того, що: автомобіль був відчужений 15 листопада 2023 року; відчуження відбулось до розірвання шлюбу; продаж автомобіля здійснено на підставі договору купівлі-продажу оформленого у сервісному центрі МВС; реальна ринкова ціна продажу становила 80000грн. (що значно відрізні від вартості автомобіля, визначеної позивачем); грошові кошти від продажу автомобіля були використані в інтересах сім`ї. Окрім того, позивач сам в судовому засіданні підтвердив, що складові частини (а саме: колеса автомобіля були продані ним особисто і кошти з продажу у повному розмірі отримав він особисто (що по суті спростовує доводи позовної заяви, оскільки суперечить їм). Матеріалами справи підтверджено, що кошти, отримані від відчуження автомобіля, мали характер спільних коштів подружжя та були використані виключно в інтересах сім`ї, а не в особистих інтересах відповідачки. Після продажу автомобіля зазначені кошти були спрямовані на забезпечення повсякденних потреб сім`ї, зокрема на оплату житла, побутових витрат, харчування, а також на утримання спільної дитини сторін. Жодних доказів того, що ці кошти були приховані, збережені або використані відповідачкою з метою позбавлення позивача його частки, матеріали справи не містять, і позивач таких доказів суду не надав. За таких обставин, твердження позивача про нібито порушення його майнових прав у зв`язку з використанням коштів від продажу автомобіля є щонайменше некоректними та не відповідають фактичним обставинам справи. Навпаки, саме відповідачка протягом тривалого часу несла основний фінансовий тягар утримання сім`ї та дитини, у зв`язку з чим використання спільних коштів на ці цілі було об`єктивно необхідним, обґрунтованим та таким, що повністю відповідає вимогам сімейного законодавства. Зазначені обставини у будь-якому випадку також є підставою для відступлення від рівності часток у спільному майні подружжя, про що детально та з посиланням на судову практику описано відповідачем у документах, які долучені до матеріалів справи. Позивач не довів ані наявність спірного майна на момент розгляду справи, ані факт його перебування у володінні відповідачки, ані реальну ринкову вартість автомобіля, ані підстави для застосування такого способу захисту як стягнення грошової компенсації. Поданий позивачем розрахунок вартості автомобіля має умовний характер, не ґрунтується на жодних об`єктивних даних та не підтверджений жодним належним доказом. Просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Заслухавчи учасників розгляду, свідка ОСОБА_6 , дослідивши письмові матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 23 червня 2006 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Гагарінського районного управління юстиції м. Севастополя вбачається, що ОСОБА_1 , 1977 року народження з ОСОБА_7 , 1982 року народження зареєстрував шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 310.
Згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 січня 2024 року позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, задоволена. Шлюб між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 23.06.2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Гагарінського районного управління юстиції м. Севастополя ( актовий запис № 310), розірвано.
Також до матеріалів справи додано копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , з якого вбачається, що ОСОБА_3 є власником автомобіля SUBARU FORESTER НОМЕР_8, 2008 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Згідно копії договору купівлі-продажу 8043/2023/4156049 транспортного засобу від 15.11.2023 року, укладеного в ТСЦ 8043 РСЦ ГСЦ МВС в Києві, між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець) вбачається, що на умовах даного договору продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб: марка SUBARU, модель FORESTER, 2008 року випуску, червоного кольору, VIN НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію - НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_1 , зареєстровано за продавцем 03.02.2023 року підрозділом МВС -ТСЦ 8048. 
Згідно п. 3.1. договору за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 80000,00грн.
Згідно копії договору купівлі-продажу 8048/2023/3639189 транспортного засобу від 03.02.2023 року, укладеного в ТСЦ 8048 РСЦ ГСЦ МВС в Києві, між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) вбачається, що на умовах даного договору продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб: марка SUBARU, модель FORESTER НОМЕР_8, 2008 року випуску, червоного кольору, VIN НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію - НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_6 , зареєстровано за продавцем 14.03.2017 року підрозділом МВС -ТСЦ 1249. 
Згідно п. 3.1. договору за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 308000,00грн.
Згідно свідоцтва про зміну імені серія НОМЕР_7 , виданого 28 січня 2025 року Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), вбачається,що ОСОБА_3 , 1982 року народження змінила ім`я, про що 28 січня 2025 року складено відповідний актовий запис № 12. Прізвище, власне ім`я, по батькові після державної реєстрації імені: « ОСОБА_7 ».
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів.
За ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Конституційним Судом України у рішенні від 03 червня 1999р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.
Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.
За ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення.
Так, згідно з частиною 2 статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Відповідно до частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Статтею 114 СК України визначено, що у разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Статтями 119, 120 СК України передбачена можливість подружжя клопотати про встановлення режиму окремого проживання.
З наданих сторонами доказів не можливо встановити саме з якого часу сторони почали проживати разом та припинили свої відносини, факт сумісного та роздільного проживання. Враховуючи наведене, суд при вирішенні спору враховує період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі з 23.06.2006 року по 09.02.2024 року.
Відповідно до частин першої, сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно ч. 1 та 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Презумпція спільності права власності в силу положень статті 74 СК України поширюється й на майно, придбане в період проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Отже законодавством передбачено рівнозначну презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна та майна, придбаного жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, до спільної сумісної власності.
Це означає, що якщо майно придбано подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком в період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
Так, в позовній заяві порушується питання про стягнення з ОСОБА_3 грошової компенсації за 1/2 частину вартості автомобіля SUBARU FORESTER НОМЕР_8, 2008 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 205000,00 грн.
Так, спірний автомобіль придбано сторонами під час перебування ними в шлюбі, а тому в силу викладених вимог Закону вважається спільним сумісним майном подружжя.
На спростування презумпції правомірності права спільної сумісної власності відповідач ОСОБА_3 стверджує, що спірний автомобіль було придбано за її кошти, частина цих коштів є особистими збереженнями, а частина - заощадженнями з заробітної плати. При цьому відповідачем подано довідку від 10.12.2024р. № 293, з якої вбачається, що ОСОБА_3 працює в ТОВ «ІМП -ЛОГІСТИКА Україна» з квітня 2013 року. Сукупний дохід за період з 01.01.2022р. по 30.11.2024р. складає 2371243,74грн. При цьому позивач не працював та власного доходу не мав. 
Суд не погоджується з аргументами відповідачки та її представника про те, що вищезазначений автомобіль не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки, жодних належних доказів, про те що спірний автомобіль придбаний за кошти, що належали особисто ОСОБА_9 суду не надані. Враховуючи вимоги ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Під час розгляду справи судом встановлено, що спірний автомобіль використовувався у сім`ї та в інтересах сім`ї. Даний факт сторонами не оспорювався.
Таким чином судом встановлено, що за час перебування сторін у шлюбі було придбано та зареєстровано на відповідачку автомобіль SUBARU FORESTER НОМЕР_8, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та в подальшому вказаний транспортний засіб за вартістю 80000,00грн. було відчужено на користь ОСОБА_5 , згідно договору купівлі-продажу від 15 листопада 2023 року. При цьому шлюб було розірвано лише 10 січня 2024 року.
Позивач стверджує, що продаж спірного автомобіля відповідачем було здійснено без його згоди та відома, та уже після того як між сторонами стояло питання про розірвання шлюбу, оскільки 06 жовтня 2023 року Ірпінським міським судом було відкрито спрощене провадження по справі про розірвання шлюбу.
Суд не бере до уваги твердження відповідача про те, що продаж транспортного засобу було погоджено з позивачем, а отримані кошти були передані батькам відповідачки для повернення боргу за договором позики, укладеним у період шлюбу з метою фінансування ремонту будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який використовувався обома сторонами, не спростовує факту, про те, що спірний автомобіль було здійснено без його згоди та відома позивача, оскільки, відповідачем не надано належних доказів щодо надання згоди позивача на продаж спірного автомобіля, зокрема письмової згоди на укладення договору купівлі-продажу. 
Станом на час розгляду справи укладений договір про купівлі-продаж зазначеного вище транспортного засобу від 15 листопада 2023 року не визнано недійсним, чи оскаржено.
При цьому, жодних належних доказів зі сторони позивача того, що кошти, отримані від продажу спірного автомобіля, витрачено не в інтересах сім`ї, стороною позивача також не не надано, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за вказаний автомобіль, так як він не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя на час розірвання шлюбу.
Такої ж позиції притримується і Верховний суд по аналогічним справам про що він зазначив у своїх постановах від 11 жовтня 2023 року по справі № 127/23356/22 (провадження № 61-11874св23) та від 24 травня 2023 року в справі № 278/2482/21 (провадження № 61-12736св22).
Отже, за наявності факту перебування сторін у шлюбі та відсутності доказів використання коштів від продажу спільного майна не в інтересах сім`ї, вважається, що укладений одним із подружжя договір був в інтересах сім`ї.
За змістом положень ст.ст.12, 13, 78, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
А тому, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, суд оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відсутність підстав задоволення позовних вимог.
Частиною 1, пунктом 2 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові - на позивача.
На підставі ст. 3, 18, 21, 57, 60, 63, 65, 68, 74, 104, 105, 114, 119, 120 Сімейного Кодексу України, ст. 13, 15, 16, 367-368, 372 ЦК України, керуючись ст. 12, 81, 83, 89, 133, 141, 247, 263-265, 268, 352 ЦПК України, суд 
в и р і ш и в :
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя:       Н.Ф. Карабаза