справа № 619/1695/26
провадження № 2/619/1260/26

РІШЕННЯ
іменем України
08 червня 2026 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області у складі головуючого судді Овсяннікова В.С., за участі секретаря судового засідання Кісіль А.О., розглянувши цивільну справу за правилами спрощеного позовного провадження за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

ТОВ «КОШЕЛЬОК» звернулося до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 3467701573-416245 від 01.08.2021, у загальному розмірі 14502,60 гривень, витрати за сплату судового збору у розмірі 2 662,40 гривень та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 гривень.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 01.08.2021 року між ТОВ «КОШЕЛЬОК» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи вебсайту позивача (https://koshelok.net) було укладено Договір № 3467701573-416245 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.
Згідно з умовами Договору, позивач надав відповідачу кредит у розмірі 4 200 гривень на умовах строковості, зворотності та платності зі строком кредитування 22 дні (так званий «Лояльний період» - до 22.08.2021 року включно). 
У межах лояльного періоду процентна ставка за користування коштами була погоджена сторонами у розмірі 2,15% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування. Сторони також обумовили, що у разі користування кредитом понад установлений строк, правила нарахування дисконтної ставки скасовуються, і до правовідносин застосовується базова відсоткова ставка у розмірі 2,20% за кожен день користування, починаючи з першого дня прострочення.
Позивач вказав, що свої зобов`язання виконав у повному обсязі, перерахувавши суму кредиту в розмірі 4 200 гривень на зазначений відповідачем у заявці картковий рахунок, що підтверджується довідкою-повідомленням про перерахування коштів. 
Натомість відповідач у встановлений строк грошові кошти не повернув, відсотки за користування грошовими коштами не сплатив, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яку позивач просить стягнути в судовому порядку.
Згідно з поданим розрахунком, станом на кінець звітного періоду заборгованість відповідача складає суму, що включає в себе тіло кредиту - у розмірі 4 200 гривень та нараховані відсотки за базовою щоденною ставкою - 10 302,60 гривень.
Позивач просив стягнути вказану заборгованість, а також судові витрати у вигляді судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.
Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву.
Відповідач ОСОБА_1 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Свою позицію мотивував тим, що кредитний договір у письмовій формі він не підписував, а використання одноразового ідентифікатора (SMS-коду) вважає неналежним способом вираження волі, оскільки, на його думку, позивач не надав беззаперечних доказів того, що саме відповідач проходив верифікацію та підписував електронний документ.
Також відповідач пояснив, що умови договору щодо встановлення щоденної відсоткової ставки у розмірі 2,15% та 2,20% (що становить понад 785% річних) є несправедливими в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», суперечать засадам розумності, добросовісності та справедливості, а розмір нарахованих процентів є непропорційно великим порівняно з тілом кредиту.
Вважає, що розрахунок заборгованості є одностороннім документом позивача, який не може слугувати належним доказом реального розміру боргу.
У зв`язку з цим просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Відповідь на відзив позивачем подано не було.
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторони про інше.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
За правилами статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.
Статтею 1054 ЦК України визначено: за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки.
Судом встановлено, що 01 серпня 2021 року між ТОВ «КОШЕЛЬОК» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 3467701573-416245 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. 
Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, надісланих електронними засобами зв`язку. Правочин вважаться підписаним, якщо авторами використано електронний підпис або електронний цифровий підпис відповідно до законодавства.
Особливості укладення договорів в електронній формі регламентуються Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з ч. 3 ст. 11 вказаного Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлює, що якщо для підписання правочину застосовується електронний підпис, суб`єкти електронної комерції можуть використовувати електронний підпис одноразовим ідентифікатором (алфавітно-цифровим кодом, що надсилається на мобільний телефон чи електронну пошту).
Як вбачається з матеріалів справи та п. 9.5 Договору, сторони дійшли згоди, що в якості електронного підпису позичальника буде використовуватись одноразовий ідентифікатор відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
Перед укладенням договору відповідач зареєструвався в інформаційно-телекомунікаційній системі позивача, створив «Особистий кабінет», ознайомився з Паспортом споживчого кредиту та підтвердив акцепт умов оферти шляхом введення у спеціальне поле одноразового ідентифікатора (SMS-коду), надісланого на його верифікований номер мобільного телефону НОМЕР_1 .
Дана процедура повністю відповідає правовим позиціям Верховного Суду (зокрема, у постановах від 07.10.2020 року у справі № 755/15211/17, від 12 січня 2021 року у справі № 233/5323/19), де зазначено, що укладення договору в електронній формі за допомогою одноразового ідентифікатора прирівнюється за правовими наслідками до договору, укладеного в письмовій формі.
Таким чином, між ТОВ «КОШЕЛЬОК» та ОСОБА_1 виникли належні договірні правовідносини, які є обов`язковими для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір є реальним або консенсуальним правочином, залежно від умов, проте обов`язок повернути кошти виникає після їх фактичного отримання.
Пунктом 2.4 Договору передбачено, що кредит надається шляхом безготівкового перерахування суми кредиту на рахунок, вказаний Позичальником у заявці.
Факт виконання позивачем свого обов`язку з надання грошових коштів підтверджується наявною у матеріалах справи копією довідки-повідомлення про перерахування коштів, згідно з якою ТОВ «КОШЕЛЬОК» 01.08.2021 року здійснило переказ суми у розмірі 4 200 гривень на платіжну картку відповідача, прив`язану до його Особистого кабінету, залишену особисто ним під час реєстрації на сайті товариства.
Будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували отримання цих коштів (наприклад, банківської виписки за власним рахунком за цей день), відповідач суду не надав.
Окрім цього, на виконання ухвали суду від 20.03.2026 про витребування інформації, АТ КБ «Приватбанк було надано інформацію, яка підтверджує факт наявності випуску запитуваної банківської картки на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , а також підтверджує обставини, на які посилається позивач, щодо дат та сум нарахування коштів відповідачу (а.с. 39-44).
Згідно зі ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до умов укладеного договору, відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки у строк до 22.08.2021 року включно. Проте у визначений договором термін ОСОБА_1 грошові кошти не повернув.
Розглядаючи заперечення відповідача щодо несправедливості умов договору у частині встановлення високих щоденних відсотків (2,15% та 2,20% в день, що дорівнює понад 785% річних), суд зазначає наступне.
Свобода договору (ст. 6, 627 ЦК України) не є абсолютною. 
Правові позиції Верховного Суду, сформовані зокрема з урахуванням рішень Конституційного Суду України щодо захисту прав споживачів фінансових послуг вказує на те, що встановлення мікрофінансовими організаціями надмірних, явно непропорційних відсотків, які в сотні разів перевищують звичайні ринкові ставки або облікову ставку НБУ, порушує баланс інтересів сторін, суперечить принципам добросовісності, розумності та справедливості (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і є формою зловживання правом з боку кредитодавця.
Разом з тим, суд враховує положення ст. 1056-1 ЦК України та Закону України «Про споживче кредитування». 
На момент укладення даного договору (01.08.2021) чинне законодавство дозволяло встановлювати фіксовану відсоткову ставку за згодою сторін. 
Відповідач, підписуючи паспорт споживчого кредиту та договір, чітко бачив розмір реальної річної процентної ставки (785% річних) та загальну вартість кредиту.
Аналізуючи детальний розрахунок заборгованості, суд встановив, що позивачем нараховані відсотки наступним чином: з 01.08.2021 по 22.08.2021 (у межах Лояльного періоду - 22 дні) відсотки нараховувалися за дисконтною ставкою 2,15% на день від тіла кредиту, що становило 90,30 гривень на день (всього за лояльний період: 22 * 90,30 = 1 986,60 гривень); починаючи з 23.08.2021 року, через факт невиконання зобов`язання, позивач почав нараховувати відсотки за базовою (понадстроковою) ставкою 2,20% на день, що становить 92,40 гривень на день від фактичного залишку тіла кредиту.
Суд погоджується, що заборгованість по тілу кредиту в розмірі 4 200 гривень є беззаперечною та підлягає стягненню в повному обсязі, оскільки ці кошти були реально отримані відповідачем і не повернуті позивачу.
Стосовно нарахованих процентів за весь період прострочення, суд зауважує, що за своєю правовою природою відсотки за кредитним договором є платою за правомірне користування чужими грошовими коштами в межах погодженого строку. 
Відповідно до правового висновку Велика Палата Верховного Суду (у справі № 444/9519/12), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (в даному випадку - після 22.08.2021 року).
Після закінчення строкових договірних зобов`язань правовідносини переходять у площину деліктного (охоронного) регулювання, де кредитор має право вимагати кошти на підставі ст. 625 ЦК України (інфляційні втрати та 3% річних), а не нараховувати щоденні договірні проценти (якщо договором прямо не встановлено інше правомірне продовження строку дії договору).
Проте, як вбачається з п. 3.5 та п. 3.6 Договору, сторони дійшли згоди, що факт користування кредитом понад строк є відкладальною обставиною, яка автоматично продовжує строк користування кредитом на умовах сплати 2,20% (або 2% за п.3.8) на день (але не більше ніж на 90 днів після закінчення Лояльного періоду).
Суд, оцінюючи детальний розрахунок заборгованості, поданий позивачем, приходить до висновку, що арифметично він є правильним, оскільки повністю відповідає формулі нарахування відсотків, зафіксованій у договорі, та містить відображення дат, періодів прострочення та залишку боргу. 
Заперечення відповідача про те, що розрахунок є неналежним доказом, є безпідставними, оскільки відповідач не надав суду власного контррозрахунку, який би спростовував суми, виставлені позивачем.
Факт користування кредитними коштами відповідачем також не спростовано, доказів наявності боргу у іншому розмірі не надано.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Позивач ставить питання про стягнення заборгованності з відповідача за кредитним договором у загальному розмірі 14 502,60 гривень, а саме: 4 200 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 10 302,60 гривень - заборгованість за відсотками.
Ця сума підлягає стягненню з відповідача.
Отже, враховуючи, що ОСОБА_1 узятих на себе кредитних зобов`язань належним чином не виконав, доказів, які б спростовували правильність складеного позивачем розрахунку заборгованості або його часткового погашення не надав, підстав для звільнення відповідача від обов`язку з повернення використаних ним кредитних коштів у вказаному розмірі, або для зменшення вказаної суми боргу матеріали справи не містять, суд дійшов висновку про те, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у загальному розмірі розмірі 14 502,60 гривень, а саме: 4 200 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 10 302,60 гривень - заборгованість за відсотками.
Отже, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази, надаючи їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
За приписами ч. 1ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму понесених ним судових витрату у розмірі 2 662,40 гривень, сплачених під час подачі позовної заяви в електронному виді через підсистему ЄСІТС - Електронний Суд.
Що стосується вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, суд прийшов до наступних висновків.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Зі змісту положень даної норми вбачається, що витрати на правничу допомогу адвоката складаються з: гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також сум, що підлягають сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, і ці суми встановлюються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Вказаною нормою також передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вищезазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Позивачем у якості доказів на підтвердження підстав для стягнення 10 000 гривень за надання правничої допомоги надано: договір про надання правової допомоги від 12.02.2025; додаток до договору про надання правової допомоги від 12.02.2025; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ДН № 5506 від 29.05.2019; витяг з договору про надання правової допомоги від 12.02.2025; акт приймання-передачі правової допомоги 3467701573; протокол створення та перевірки КЕП, з відміткю сервісу АЦСК.
Під час вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу суд у кожному конкретному випадку виходить із фактичних обставин окремо взятої справи, її доказової бази, ураховує складність справи, обсяг і складність виконаної адвокатом роботи, значимість таких дій у справі із дотриманням принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру. Без дотримання зазначених вимог рішення суду не може вважатися законним і справедливим.
Саме про такий підхід у питання витрат на професійну правничу допомогу висловив Верховний Суд у додатковій постанові від 07 серпня 2024 року в справі № 686/18768/22.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Проте суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18, від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц, від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц, від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
При вирішенні питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу у цій справі суд приймає до уваги характер спірних правовідносин, незначну складність справи, яка розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження, ціну позову, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Також суд зауважує, що надані адвокатом послуги є для нього типовими в силу укладеного із позивачем договору про надання правової допомоги, який свідчать про надання адвокатським об`єднанням аналогічної правової допомоги за іншими кредитними договорами, а відтак зазначене не потребує витрат значного часу на складання документів та визначення правових позиції.
Отже, враховуючи вищевказане та беручи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності адвокатських витрат, фактично надані види послуг, суд вважає, що розмір витрат позивача є непропорційним до предмету позову, вартість послуг є завищеною, тому дійшов висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 гривень.
Саме такий розмір професійної правничої допомоги, на переконання суду, буде відповідати обсягу наданих послуг, а також вимогам розумності та справедливості.
Керуючись ст. 2, 4, 12, 1, 76, 77, 78, 81, 141, 258-268, 273, 352-355 ЦПК України, ст. 509, 526, 553, 625, 1046, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» (код ЄДРПОУ: 40842831), суму заборгованості за Кредитним договором № 3467701573-416245 від 01.08.2021, у загальному розмірі 14 502,60 гривень, а саме: 4 200 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 10 302,60 гривень - заборгованість за відсотками. 
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» (код ЄДРПОУ: 40842831), витрати за сплату судового збору у розмірі 2662,40 гривень
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» (код ЄДРПОУ: 40842831), витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 гривень.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Харківського апеляційного суду.
Реквізити учасників справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» (код ЄДРПОУ: 40842831), юридична адреса: вул. Антонова, буд. 8-А, с. Чайки, Бучанський район, Київська область, 08135, e-mail: info@koshelok.net, є користувачем підсистеми ЄСІТС - Електронний Суд;
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя В. С. Овсянніков