Справа № 308/13727/22

П О С Т А Н О В А
Іменем України

21 квітня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Фазикош Г.В., Собослой Г.Г.
з участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 листопада 2023 року, ухвалене головуючою суддею Крегул М.М. у справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним

встановив:

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики. 
Позовні вимогти обґрунтовує тим, що 10 травня 2021 року між ним та ОСОБА_1 було укладено письмовий договір позики, за яким відповідач отримав від позивача та зобов`язувався повернути останньому в строк до 31 грудня 2021 року 113 000,00 Євро.
Відповідно до умов договору, сторони також домовилися, що при неповерненні суми позики своєчасно, тобто до 31 грудня 2021 року, позивач вправі вимагати повернення несплаченої суми, індексу інфляції та 30% від простроченої суми.
ОСОБА_2 стверджував, що борг відповідачем не повернуто, при цьому останній уникає спілкування з ним і намірів повернути борг не має.
З врахування наведеного ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 149 725,00 Євро, з яких сума 113 000,00 Євро, простроченого боргу, сума 33 900,00 Євро по сплаті 30% від простроченої суми, згідно Договору позики та сума 2 825,00 Євро 3% річних за порушення грошового зобов`язання. 

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним правочином.
Обґрунтовуючи зустрічний позов ОСОБА_1 зазначав, що на початку січня 2020 року за попередньою усною домовленістю між ним та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було вирішено збудувати сміттєпереробний завод у м. Мукачево. Для вказаної підприємницької діяльності вирішили створити ТОВ «Євро Континент», до складу співзасновників мали увійти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Перебуваючи в довірчих відносинах, для реалізації проекту по виробництву сміттєпереробного заводу необхідно було придбати земельну ділянку через аукціон, участь в якому і взяло ТОВ «Євро Континент».
Вигравши аукціон, необхідно було терміново внести кошти, які були відсутні в повному обсязі на рахунках ТОВ «Євро Континент». 
Тож, 04.02.2020 ОСОБА_2 у присутності ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 кошти: частину у валюті євро, частину в доларах та гривнями, що разом після обміну в касі АТ «Комінвестбанк» складало 2 860 000 грн, для поповнення обігових коштів ТОВ «Євро Континент», за які і було придбано земельну ділянку.
Того ж дня, було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки на користь ТОВ «Євро Континент» та в рахунок отриманих коштів. ОСОБА_1 мав зобов`язання передати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 частки у статутному капіталі, що і було ним зроблено 18.02.2020 та підтверджується відповідними документами.
У подальшому проект по будівництву сміттєпереробного заводу ускладнився. Між засновниками та партнерами товариства почали виникати сварки та погрози щодо фізичної розправи. 
Як стверджує позивач за зустрічним позовом, з метою оформлення отриманих раніше ним коштів 04.02.2020 в сумі еквівалентній 2 860 000 гривень, був складений фіктивний правочин позики та складена фіктивна розписка про нібито отримання таких коштів 10.05.2020 чого на справді не було. Такі кошти він отримав 04.02.2020, але жодних документів про отримання - не складалося.
Отже, 10.05.2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було підписано удаваний правочин - договір позики та виготовлено розписку про нібито отримання ним в день підписання договору позики коштів в сумі 113 000 євро, що не відповідає дійсності, оскільки зазначену суму коштів ОСОБА_1 в цей день не отримував.
Сторони договору позики, укладаючи такий удаваний правочин, мали на меті приховати реальний правочин - договір про спільну підприємницьку діяльність через участь в ТОВ «Євро Континент» ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а враховуючи статутні та установчі документи товариства і приховали його. 
Справжня воля сторін-учасників товариства була спрямована на підприємництво, а не позику. Сторони мали намір отримати значно вищий дохід ніж від простої позички. 
З урахуванням вказаного ОСОБА_1 просив суд визнати удаваним даний правочин, а відтак недійсним договір позики від 10.05.2021 та боргову розписку від 10.05.201 і до відносин, що склалися між сторонами, застосувати правила Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 листопада 2023 року первісний позов задоволено, стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 149 725,00 євро, а також судовий збір у розмірі 12 405 грн. 
У задоволенні зустрічного позову відмовлено.
Задовольняючи первісний позов і відмовляючи в зустрічному, суд першої інстанції виходив із того, що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики у письмовому вигляді та виписана боргова розписка, що підтверджується матеріалами справи, а також, що підтверджує факт передання ОСОБА_4 грошових коштів ОСОБА_1 та отримання таких останнім. Доводи ОСОБА_1 про те, що правочин є удаваним та недійсним належними та допустимими доказами не підтверджується.

Відповідач за первісним позовом, та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 оскаржив рішення суду як незаконне, необґрунтоване та постановлене з порушенням норм процесуального права. Доводи скарги зводяться до такого.
Суд першої інстанції проігнорував доводи зустрічного позову та не врахував дійсних обставин і правовідносин, що існували між сторонами. Так, обидві сторони визнали факт того, що грошові кошти дійсно були передані, договір позики був дійсно укладений, а боргова розписка виписана та підписана сторонами. 
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі намагається довести, що грошові кошти він отримав саме 04.02.2021 для того, щоб придбати земельну ділянку на якій мав будуватися сміттєпереробний завод. Однак, такий з певних причин збудовано не було і з метою оформлення отриманих коштів було укладено 10.05.2021 договір позики та складено розписку. Договір позики вважає удаваним, а розписку – фіктивною.
Також на підтвердження своїх доводів вказує на те, що договір від 04.02.2021 було укладено в усній формі і отримано грошові кошти саме в цей день, а не 10.05.2021. Однак, ніяких доказів даного факту в справі немає.
Крім цього апелянт вважає, що спір має бути передано за підсудністю до Господарського суду Закарпатської області та, що стороною у справі має бути залучено ТОВ «Євро Континент». 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Колотуха І.О., вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін.
Вважає, що вимоги зустрічного позову спрямовані на затягнення розгляду справи та уникнення повернення коштів.

До початку розгляду справи від сторін спору заяв чи клопотань не надходило.
У судове засідання з`явились: представник позивача – адвокат Колотуха І.О., а також відповідач ОСОБА_1 та його представник – адвокат Резуненко О.А.
Адвокат Колотуха І.О., який діє в інтересах ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначив, що його довіритель знає про судове засідання та не заперечує щодо розгляду справи за його відсутності.
Адвокат Резуненко О.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 , просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення зустрічного позову.
Позивач ОСОБА_2 повідомлявся шляхом надіслання на його адресу поштовими засобами зв`язку судової повістки, однак така 22.12.2025 повернулася з відміткою «Адресат відсутній».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.05.2023 у справі №755/17944/18, касаційний суд виснував, що довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.
Враховуючи зазначене та керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних доводів.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи наявний договір позики коштів у розмірі 113 000 Євро, який укладено 10.05.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
Згідно умов згаданого договору, сторони домовились, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснений не пізніше 31.12.2021; та повна сума позики, що підлягає поверненню, на день остаточного розрахунку має відповідати 113 000 євро.
Крім цього, в договорі сторони передбачили, що при неповерненні суми позики своєчасно позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в строк і у порядку, передбачені чинним законодавством України, та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати 30 відсотків від простроченої суми (п. 4 договору).
На підтвердження зазначених обставин підписано ОСОБА_1 розписку від 10.05.2021 в присутності свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_5 .
Згідно відомостей відкритого реєстру «YouControl», ОСОБА_1 є засновником та володіє часткою в статутному капіталі в розмірі 100% у ТОВ «Флавіум» та ТОВ «Акваспейс».
ОСОБА_1 володіє 50% статутного капіталу ТОВ «Євро Континент», у розпорядженні ОСОБА_2 знаходиться 25% статутного капіталу ТОВ «Євро Континент» та решта 25% знаходиться у ОСОБА_3 , що підтверджується наявними у матеріалах справи актах приймання-передачі частки в статутному капіталі від 18.02.2020.
Рішенням №1 єдиного учасника (засновника) ТОВ «Євро Континент» від 15.01.2020 затверджено рішення про придбання лоту №44718 (земельна ділянка в м. Мукачево, площею 1,5575 га, кадастровий номер 2110400000:01:007:0806) та участь у земельних торгах у формі аукціону з продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення за ціну у розмірі, що буде встановлена за результатом земельних торгів, але не більше як 3 300 000,00 гривень без ПДВ.
Згідно протоколу земельних торгів від 04.02.2020 ОСОБА_1 є переможцем у прилюдних торгах щодо купівлі земельної ділянки в м. Мукачево, площею 1,5575 га, кадастровий номер 2110400000:01:007:0806 за ціною лоту 3 273 203,06 гривень.
04.02.2020 між Територіальною громадою м. Мукачева в особі Мукачівської міської ради в особі міського голови – Балоги А.В. (продавець) та з другої сторони – ТОВ «Євро Континент» (покупець) уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки 2110400000:01:007:0806, площею 1,5575 га за адресою: АДРЕСА_1 з ціною договору 3 117 336,25 гривень.
Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка 2110400000:01:007:0806, площею 1,5575 га зареєстрована 04.02.2020 за ТОВ «Євро Континент».

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визнані умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (стаття 1049 ЦК України).
Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частини перша та друга статті 234 ЦК України).
Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)).
Суд першої інстанції задовольняючи вимоги первісного позову керувався тим, що ОСОБА_2 доведено «поза розумним сумнівом» факт укладення договору позики та факт отримання таких коштів ОСОБА_1 . А відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд вказав, що ОСОБА_1 не довів фіктивності правочину та спрямованості волі сторін на укладення договору купівлі-продажу.
У своїх доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що 04.02.2020 ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 грошові кошти в різних одиницях, що в загальній кількості становило сум 113 000 Євро на купівлю ТОВ «Євро Континент» на земельних торгах земельної ділянки, на якій мав будуватись сміттєпереробний завод. Однак, проект з будівництва такого не реалізувався, то з метою оформлення раніше отриманих коштів був складений фіктивний договір позики та фіктивна розписка про отримання коштів 10.05.2021. Вказує, що справжня воля учасників даних правовідносин була спрямована на підприємництво, а не на позичку коштів. Сторони мали намір отримати дохід значно вищий, ніж від звичайної позики. Суд першої інстанції залишив дані обставини поза увагою.
Зазначені доводи апеляційної скарги є такими, що свідчать про їх часткову слушність з огляду на наступне.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі №183/4256/21 (провадження № 61-15813сво23)).
З матеріалів справи вбачається та сторонами не оспорюється, що 04.02.2020 між Територіальною громадою м. Мукачева в особі Мукачівської міської ради в особі міського голови – Балоги А.В. (продавець) та з другої сторони – ТОВ «Євро Континент» (покупець) уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки 2110400000:01:007:0806, площею 1,5575 га за адресою: АДРЕСА_1 з ціною договору 3 117 336,25 гривень.
Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка 2110400000:01:007:0806, площею 1,5575 га зареєстрована 04.02.2020 за ТОВ «Євро Континент».
Співвласниками ТОВ «Євро Континент» станом на час виникнення спірних правовідносин є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується документами долученими до матеріалів справи, зокрема актами приймання-передачі частини статутного капіталу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які володіють по 25% кожен.
Між сторонами спору існували відносини, які пов`язувались здійсненням спільної підприємницької діяльності у формі створеного товариства, а саме, які стосувалися наміру збудувати сміттєпереробний завод у м. Мукачево на потреби чого і було куплено товариством за спірні грошові кошти земельну ділянку за кадастровим номером 2110400000:01:007:0806, площею 1,5575 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Дані факти не знайшли свого спростування належними та допустимими доказами.
ОСОБА_1 вказував, що договір позики від 10.05.2021 укладений між ним та ОСОБА_2 внаслідок якої ОСОБА_1 начебто отримав від ОСОБА_2 кошти в сумі 113 000 євро зі строком повернення до 31.12.2021 є фіктивним, оскільки метою укладення такого було оформити раніше отримані кошти. Однак, реальною метою укладення договору було отримання доходу значно вищого, ніж від договору позики, тобто отримання доходу спрямованого на спільну підприємницьку діяльність з побудови сміттєпереробного заводу.
За цієї обставини не можна погодитись з викладеним у судовому рішенні щодо доведеності обставин реального укладення договору позики.
Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31.01.2024 у справі №448/852/21 виснував, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18).
З наявних у матеріалах справи документів не можна дійти однозначного ствердного висновку щодо отримання ОСОБА_1 коштів від ОСОБА_2 у якості позики саме 10.05.2021, тоді як такі кошти ОСОБА_1 при цьому перебуваючи в статусі директора ТОВ «Євро Континент» отримав їх 04.02.2020 для сплати вартості придбаної товариством земельної ділянки. 
Сама по собі наявність письмової форми договору позики та розписки за спірних правовідносин не підтверджує їх справжню правову природу в світлі того, що фактично грошові кошти були передані/отримані 04.02.2020, а не 10.05.2021. Тому дані обставини не підтверджують реальний характер зазначеного правочину від 10.05.2021 року.
За цієї обставини, суд першої інстанції прийшов до передчасних висновків задовольняючи первісний позов ОСОБА_2 , оскільки не встановив справжню правову природу укладення договору позики та мету такого договору, що свідчить про передчасність таких вимог.

Щодо доводів зустрічного позову
Відхиляю позовні вимоги зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не довів обставини викладені в даному позові належними та допустимими доказами, а тому такий не підлягає задоволенню.
Колегія суддів не погоджується у цілому з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).
Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі норм, що регулюють цей правочин.
Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
З матеріалів справи слідує, що рішенням №1 єдиного учасника (засновника) ТОВ «Євро Континент» від 15.01.2020 затверджено рішення про придбання лоту №44718 (земельна ділянка в м. Мукачево, площею 1,5575 га, кадастровий номер 2110400000:01:007:0806) та участь у земельних торгах у формі аукціону з продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення за ціну у розмірі, що буде встановлена за результатом земельних торгів, але не більше як 3 300 000,00 гривень без ПДВ.
Згідно протоколу земельних торгів від 04.02.2020 ОСОБА_1 є переможцем у прилюдних торгах щодо купівлі земельної ділянки в м. Мукачево, площею 1,5575 га, кадастровий номер 2110400000:01:007:0806 за ціною лоту 3 273 203,06 гривень.
04.02.2020 між Територіальною громадою м. Мукачева в особі Мукачівської міської ради в особі міського голови – Балоги А.В. (продавець) та з другої сторони – ТОВ «Євро Континент» (покупець) уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки 2110400000:01:007:0806, площею 1,5575 га за адресою: АДРЕСА_1 з ціною договору 3 117 336,25 гривень.
Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка 2110400000:01:007:0806, площею 1,5575 га зареєстрована 04.02.2020 за ТОВ «Євро Континент».
Оскільки 04.02.2020 ТОВ «Євро Континент» належало сплатити суму 3 273 203,06 гривень за переможний лот з придбання земельної ділянки за кадастровим номером 2110400000:01:007:0806, площею 1,5575 га, яких останнє у повній мірі не мало то ОСОБА_1 як директор товариства звернувся до ОСОБА_2 за отриманням суми 2 860 000,00 гривень, що еквівалентно сумі 113 000,00 Євро. Отримавши такі кошти у ОСОБА_2 , останні були внесені в статутний фонд ТОВ «Євро Континент», що дозволило придбати зазначену земельну ділянку для здійснення товариством на такій будівництва сміттєпереробного заводу. Оскільки грошові кошти в сумі 2 860 000,00 гривень внесені до статутного фонду ТОВ «Євро Континент» то ОСОБА_1 як єдиний засновник даного товариства з метою врегулювання виниклих правовідносин між сторонами 18.02.2020 передав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 25% частки кожному у статутному капіталі товариства.
Зазначене свідчить про те, що між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виникли правовідносини, які були направлені на здійснення спільної підприємницької діяльності у формі товариства з обмеженою відповідальністю. Тому, за наведених обставин очевидним є факт того, що внутрішня воля сторін у договорі позики була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином по здійсненню спільної підприємницької діяльності. Та оскільки ТОВ «Євро Континент» є безпосереднім учасником відносин сторін, які регулюються правилами щодо вчиненого правочину зі здійснення спільної підприємницької діяльності, яке не являється стороною у виниклому спорі, тому вимоги зустрічного позову на думку колегії суддів є передчасними, через що не можуть бути задоволеними.

Щодо не залучення судом ТОВ «Євро Континент»
Як вище уже було зазначено колегією суддів, неспростовною сторонами є та обставина, що спірні грошові кошти були надані ОСОБА_2 ОСОБА_1 , який виступав у якості директора ТОВ «Євро Континент» маючи на меті здійснювати спільну підприємницьку діяльність у формі товариства з побудови сміттєпереробного заводу в м. Мукачево на придбаній ТОВ «Євро Континент» земельній ділянці не сількогосподарського призначення.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21).
Вирішуючи спір, суд залежно від характеру правовідносин зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав (схожий за змістом висновок викладено в пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду 
від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19). 
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц і № 372/51/16-ц).
З матеріалів справи вбачається, що за передані 04.02.2020 ОСОБА_2 грошові кошти ТОВ «Євро Континент» придбано земельну ділянку то з метою врегулювання правовідносин між сторонами, ОСОБА_1 як одноособовий співзасновник ТОВ «Євро Континент» 18.02.2020 передав ОСОБА_2 25% частки у статутному капіталі. Позаяк сторони є співзасновниками ТОВ «Євро Континент», а за спірні грошові кошти придбано даним товариством земельну ділянку, тому на думку колегії суддів зазначене ТОВ «Євро Континент» має виступати стороною у даних правовідносинах.
У ході судового розгляду ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Резуненко О.А. подав 23.05.2023 суду клопотання про залучення ТОВ «Євро Континент» співвідповідачем за первісним та зустрічним позовом. Проте ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 14.07.2023 року відмовлено ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Резуненко О.А. у задоволенні клопотання про залучення ТОВ «Євро Континент» у якості співвідповідача.
Позаяк на стадії апеляційного розгляду апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості залучати сторону в якості співвідповідача, тому дана обставина вказує на те, що суд першої інстанції припустився процесуального порушення яке впливає на законність судового рішення. 
При цьому, за загальним правилом, відмова в задоволенні позову з підстав неналежного суб`єктного складу, не перешкоджає повторному зверненню до суду із позовом до належних відповідачів.

За наведених обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню у світлі встановлених фактів, що у відповідності до приписів статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судове рішення про відмову в задоволенні як первісного позову, так і зустрічного позову за передчасністю таких з огляду на неповний суб`єктний склад сторін.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 12, 81, 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики, відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним, відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 01 травня 2026 року.

Суддя-доповідач:

Судді: