ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 500/2043/26
02 липня 2026 року	м.Тернопіль	
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Мірінович У.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, у якій позивач просить суд:
визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2024 рік та грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2024 рік терміном 45 днів;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за 2024 рік та грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2024 рік терміном 45 днів.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у період з жовтня 1997 року по 25.01.2024 року проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України. З 25.01.2024 її звільнено з військової служби за підпунктом «б» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я). При цьому позивачці не виплачено грошову допомогу на оздоровлення за 2024 рік та компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2024 рік у кількості 45 днів. Оскільки на звернення позивача щодо виплати вказаних сум відповідач відповів відмовою, тому позивач звернулась до суду з цим позовом. 
Ухвалою суду від 07 квітня 2026 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлено відповідачу строк подання відзиву на позовну заяву. 
Зобов`язано відповідача надати суду у строк для подання відзиву на позовну заяву докази, що стосуються предмету спору, у тому числі щодо дати вручення позивачу письмового повідомлення про суми, нараховані і виплачені при звільненні (грошового атестату), а також щодо дати вручення або ознайомлення позивача з наказом (по стройовій частині) №26 від 25.01.2024.
24.04.2026 представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву з додатками, за змістом якого заперечує проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що згідно абзацу 1 пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Виплата грошового забезпечення у разі звільнення з військової служби здійснюється згідно Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам», затвердженої наказом Міністра внутрішніх справ України № 200 від 15.03.2018. 
Згідно пункту 4 Інструкції №200 військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) що звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, у разі невикористання ними щорічної основної відпустки за поточний рік до одержання військовою частиною наказу (повідомлення) про звільнення з військової служби оплачується тривалість щорічної основної відпустки, яка визначається відповідно до статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Одержаний результат обчислення тривалості відпустки, що надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку військовослужбовці мають право за кожен повний місяць служби в році звільнення, округлюється з урахуванням математичних правил.
Розділом ХІХ Наказу №200 передбачено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) (у тому числі слухачам, ад`юнктам і курсантам вищих військових навчальних закладів Національної гвардії України із числа військовослужбовців, що проходять військову службу за контрактом), які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік надається допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення. (пункт 1 розділу ХІХ Наказу № 200). Допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям за їх рапортом за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, а командирові (начальнику) - на підставі наказу командира (начальника) вищого рівня із зазначенням у ньому розміру допомоги (абзац 1 пункт 2 розділу ХІХ Наказу № 200).
З огляду на викладене відповідач вважає, що позивач не набула права на відпустку у 2024 році, так як вона не проходила військову службу повний місяць у році звільнення та не зверталась із рапортом про надання відпустки, як передбачено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також не набула права на грошову допомогу на оздоровлення у зв`язку з тим, що компенсація надається коли особа йде у відпустку повної тривалості або другу її частину. 
Крім того, відповідач вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду, у зв`язку з чим просить залишити позовну заяву без розгляду. 
Ухвалою суду від 05.06.2026 продовжити процесуальний строк розгляду даної справи. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України надати суду належним чином засвідчені докази щодо дати одержання (ознайомлення) ОСОБА_1 письмового повідомлення про суми, нараховані і виплачені при звільненні (довідки – розрахунку). Запропоновано ОСОБА_1 надати суду інформацію та відповідні докази щодо дати отримання (ознайомлення) нею письмового повідомлення про суми, нараховані і виплачені при звільненні (довідки – розрахунку).
10.06.2026 позивачем подано до суду заяву, у якій повідомлено, грошовий атестат на руки їй не видавався, ознайомитись із детальним розрахунком при звільненні у неї не було можливості. 
12.06.2026 представником відповідача на виконання вимог ухвали суду від 05.06.2026 надано до суду копію довідки – розрахунку належних видів грошового забезпечення при звільненні з військової служби ОСОБА_1 . 
Інших заяв, в тому числі по суті справи, на адресу суду не надходило.
Перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.
Відповідачем не заперечується, що ОСОБА_1 проходила військову службу у складі Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України №26 від 25.01.2024 головного сержанта ОСОБА_1 , фельдшера 2 стрілецького батальйону з ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнену відповідно до підпункту «б» пункту три частини п`ятої статті 26 (за станом здоров`я) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - у відставку ЗС України згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 по особовому складу від 25 січня 2024 року №6 о/с виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. (арк. справи 6)
Цим же наказом визначено відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженою наказом МВС від 15.03.2018 №200, виплатити ОСОБА_1 :
грошову компенсацію за невикористані 45 календарних днів щорічної основної відпустки за 2022 рік, грошову компенсацію за невикористані 15 календарних днів щорічної основної відпустки за 2023 рік;
премію за особистий внесок у загальні результати служби з 01 по 25 січня 2024 року у розмірі 520% від посадового окладу;
грошову компенсацію за невикористані 20 календарних днів додаткової відпустки, що передбачена статтею 19 Закону України «Про відпустки» (додаткова соціальна відпустка одиноким матерям) за 2014-2015 роки;
грошову компенсацію за невикористані 112 календарних днів додаткової відпустки, як учасника бойових дій за 2016-2023 роки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-ХІІ.
Також зазначено, що вислуга років позивача станом на 25 січня 2024 року становить: час служби в календарному обчисленні - 26 років 02 місяці 27 днів.
У березні 2026 року позивач звернулась до відповідача з заявою, у якій просила надати інформацію про те, чи під час її звільненні за станом здоров`я були нараховані і виплачені грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку за 2024 рік строком 45 днів та допомога на оздоровлення за 2024 рік. У разі такого ненарахування, здійснити нарахування та виплату вказаних сум. (арк. справи 4)
Відповідач листом від 28.03.2026 №50/02/13-Ч-415 повідомив позивача, що згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) №26 від 25.01.2024 грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку за 2024 рік та допомога на оздоровлення за 2024 рік при звільненні ОСОБА_1 не нараховувалась та не виплачувалась. (арк. справи 5) 
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась до суду з цим позовом. 
Щодо дотримання позивачем строку звернення до суду слід зазначити наступне.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до абзацу 1 частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. (частина третя статті 122 КАС України)
Згідно частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Верховний Суд у постанові від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22 дійшов висновку, що зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною 5 статті 122 КАС України.
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 02 серпня 2023 року справа № 380/17776/22, від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21, 03 серпня 2023 року справа № 280/6779/22.
Так, за правилами частин першої, другої статті 233 КЗпП України (в редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) працівник міг звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” (далі - Закон №2352-ІХ) запроваджено ряд змін у трудовому законодавстві, зокрема, положення статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: 
Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. (частина перша)
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). (частина друга)
Закон України №2352-ІХ та, відповідно, і нова редакція статті 233 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.
Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію щодо застосування приписів статті 233 КЗпП України як до, так і після змін, запроваджених Законом №2352-IX.
Так, Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 березня 2025 року по справі № 460/21394/23, вирішуючи питання щодо застосування статті 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати, дійшов висновку, що якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України в редакції Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин”, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин”) ( пункт 65.1. Постанови).
Як встановлено судом, предметом позову у даній справі є незгода позивача з бездіяльністю відповідача, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті їй при звільненні грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та одноразової грошової допомоги на оздоровлення за 2024 рік, які є складовими грошового забезпечення.
Враховуючи, що спірні правовідносини охоплюють період після 19 липня 2022 року, тому підлягають правовому регулюванню згідно з положеннями статті 233 КЗпП України у редакції Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” №2352-ІХ від 01.07.2022.
Згідно статті 233 КЗпП України в редакції Закону №2352-ІХ від 01.07.2022:
Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. (частина перша)
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). (частина друга)
Рішенням Конституційного Суду України від 11.12.2025 у справі №1-р/2025 частину першу статті 233 КЗпП України визнано такою, що не відповідає Конституції України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. 
Так, Конституційний Суд України виходив з того, що запровадження тримісячного строку для звернення працівника під час дії трудових відносин до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат обмежує гарантоване право особи на своєчасне одержання винагороди за працю та уможливлює невиконання роботодавцем обов`язку з оплати праці, зокрема у випадках, коли працівник звертатиметься до суду пізніше ніж через три місяці з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Фактично право працівника на одержання винагороди за працю підлягає судовому захисту лише в межах установленого строку звернення до суду, зі спливом якого працівник втрачатиме можливість ефективного та дієвого поновлення своїх прав у спосіб звернення до суду.
Якщо працівник пропустив тримісячний строк звернення до суду, обов`язок роботодавця щодо виплати заробітної плати та інших належних працівникові виплат і право працівника на одержання винагороди за працю не припиняються, тоді як дієвість та ефективність способів поновлення права працівника на одержання винагороди за працю, зокрема у спосіб стягнення заборгованості в судовому порядку, зазнає суттєвого обмеження, оскільки не передбачено поновлення пропущеного строку. Працівник може опинитися в невигідному юридичному становищі, коли після спливу встановленого оспорюваними приписами Кодексу тримісячного строку відповідне право не підлягатиме захисту судом, а подальше отримання працівником сум заробітної плати значною мірою залежатиме від бажання роботодавця виплатити заборгованість в позасудовому порядку.
Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України. Така законодавча конструкція ставить працівника, який перебуває у трудових відносинах, у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником, що суперечить принципу рівності та гарантії ефективного судового захисту.
Наведене свідчить, що Конституційний Суд України розмежував:
- тримісячний строк для звернення звільненого працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат;
- тримісячний строк для звернення працівника під час дії трудових відносин до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Останній, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України, приписи якої Конституційний Суд України визнав неконституційними.
Водночас Рішення Конституційного Суду України від 11.12.2025 № 1-р/2025 не містить висновків щодо строку звернення до суду звільненого працівника про виплату всіх сум, що належать такому працівникові при звільненні, визначеного частиною другою статті 233 КЗпП України, норми якої неконституційними не визнавалися.
Аналогічна позиція неодноразово була висловлена Верховним Судом та підтримана, зокрема, у постанові від 01 травня 2026 року у справі №420/16340/25.
Відтак, з урахуванням позиції Конституційного Суду України, викладеної у Рішенні від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 по справі №1-7/2024(337/24), слід вважати, що для працівника, який продовжує трудові правовідносини, строк звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати та інших належних виплат не застосовується, тоді як у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні застосовується тримісячний строк, передбачений частиною другою статті 233 КЗпП України, який слід обчислювати з дати одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Згідно Витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України (по стройовій частині) від 25.01.2024 №26 головного сержанта ОСОБА_1 , звільнену відповідно до підпункту "б" пункту 3 частини п`ятої статті 26 (за станом здоров`я) Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у відставку ЗС України, виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. (арк. справи 6)
На виконання вимог ухвали суду від 07.04.2026 відповідачем одночасно з відзивом на позовну заяву надано до суду копію довідки - розрахунку належних видів грошового забезпечення при звільненні з військової служби ОСОБА_1 , виключеної зі списків особового складу 25.01.2024, згідно якої остання ознайомлена з такою довідкою - розрахунком, що підтверджується її особистим підписом. (арк. справи 23)
Разом з тим судом встановлено, що надана відповідачем довідка - розрахунок від 25.01.2024 не містить дати ознайомлення позивача з її змістом.
Ухвалою суду від 05.06.2026 відповідача повторно зобов`язано надати належним чином засвідчені докази щодо дати одержання (ознайомлення) ОСОБА_1 письмового повідомлення про суми, нараховані і виплачені їй при звільненні (довідки – розрахунку). (арк. справи 24-25)
На виконання вимог вказаної ухвали суду відповідачем повторно надано копію довідки – розрахунку належних видів грошового забезпечення при звільненні з військової служби Чумакевич, яка не містить дати ознайомлення позивача з її змістом. (арк. справи 33) 
Слід зазначити, що згідно положень статей 73-76 КАС України суд при дослідженні наданих сторонами доказів має надати їм правову оцінку на предмет належності, допустимості, достовірності та достатності. 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. (частина перша статті 73 КАС України)
Крім того, згідно частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
З урахуванням наведених вище положень частини другої статті 233 КЗпП України слід вважати, що при вирішенні питання про дотримання позивачем строку звернення до суду з даним позовом до предмета доказування належать обставини щодо конкретної дати одержання нею письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні. При цьому, обов`язок щодо доведення вказаних обставин згідно частини другої статті 77 КАС України покладено на відповідача.
Враховуючи, що відповідачем не надано належних доказів щодо дати одержання (ознайомлення) позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні, тому з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів слід вважати, що таку інформацію позивач отримала зі змісту листа відповідача від 28.03.2026 №50/02/13-Ч-415. (арк. справи 5)
Оскільки з даним позовом ОСОБА_1 звернулась 02.04.2026, тобто у межах тримісячного строку, встановленого частиною другою статті 233 КЗпП України (в редакції Закону №2352-ІХ від 01.07.2022), тому відсутні підстави вважати строк звернення до суду пропущеним. 
З урахуванням викладеного суд доходить висновку про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.
Надаючи правову оцінку по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Частиною першою статті 6 Закону №504/96-ВР передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їхнього соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям і членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
За правилами пункту 1 статті 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.
Щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано. (абзац перший пункту 2 статті 10-1 Закону № 2011-XII)
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, тривалість щорічної основної відпустки в році початку військової служби обчислюється з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті, за кожний повний місяць служби до кінця календарного року. При цьому військовослужбовцям, які мають право на відпустку тривалістю 10 календарних днів і більше, оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відпустка тривалістю менш як 10 календарних днів за бажанням військовослужбовця може бути надана йому одночасно із щорічною основною відпусткою в наступному році. У такому самому порядку надається щорічна основна відпустка і військовослужбовцям, які перебували у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. (абзац другий пункту 2 статті 10-1 Закону № 2011-XII)
Відповідно до пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. (абзац 1)
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті. (абзац 2)
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України "Про відпустки". (абзац 3)
У разі звільнення військовослужбовця до закінчення календарного року, за який він уже використав щорічну основну та щорічну додаткову відпустки, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі або у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, на підставі наказу командира (начальника) військового з`єднання чи частини, керівника органу військового управління, вищого військового навчального закладу, установи та організації провадиться відрахування із грошового забезпечення за дні відпустки, що були використані в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилася після звільнення військовослужбовця. (абзац 4)
Наказом Міністерства внутрішніх справ України №200 від 15.03.2018 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам. (далі – Інструкція №200 у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)
Відповідно до пункту 3 розділу XXXI Інструкції №200 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, що звільняються з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток за поточний рік до одержання військовою частиною наказу (повідомлення) про звільнення з військової служби оплачується тривалість щорічної основної та додаткової відпусток, на які вони мають право в році звільнення.
Особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, що звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, у разі невикористання ними щорічної основної відпустки за поточний рік до одержання військовою частиною наказу (повідомлення) про звільнення з військової служби оплачується тривалість щорічної основної відпустки, яка визначається відповідно до статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Одержаний результат обчислення тривалості відпустки, що надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку військовослужбовці мають право за кожен повний місяць служби в році звільнення, округлюється з урахуванням математичних правил. (пункт 4 Інструкції №200)
У рік звільнення військовослужбовців зі служби, зазначених у пунктах 3, 4 цього розділу, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки. Виплата грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється на підставі наказу. (пункт 5 Інструкції №200)
Отже, наведеними правовими нормами врегульовано питання щодо реалізації військовослужбовцями Національної гвардії України права на відпустку, її тривалість, порядок та підстави надання, оплати відпустки та компенсації невикористаної частини відпустки. 
Так, за змістом пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ умови/правила надання відпусток військовослужбовцям, які звільняються зі служби (тут і далі за текстом цього рішення - крім військовослужбовців строкової служби) законодавець розрізнив за юридичними підставами звільнення.
Відповідно до згаданої норми, звільнення з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів передбачає надання щорічної основної відпустки та додаткової відпустки в рік звільнення на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті (тобто сповна).
За пунктом 1 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ тривалість щорічної основної відпустки військовослужбовців становить 30 календарних днів і збільшується щоп`ять років вислуги в календарному обчисленні на п`ять днів. Максимальна тривалість щорічної основної відпустки таким чином становить 45 календарних днів і на неї мають право військовослужбовці, чия вислуга - понад 20 років.
У разі звільнення військовослужбовців з інших підстав, крім тих чотирьох, які зазначено вище (за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів), тривалість щорічної основної відпустки (яка за загальним правилом має надаватися протягом календарного року) - у році звільнення - залежить від кількості повних місяців служби у році звільнення і має надаватися з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до згаданого пункту 1 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ.
Грошове забезпечення за період наданої відпустки або грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної і додаткової відпусток - виплата яких тут пов`язується зі звільненням військовослужбовців з військової служби - залежить від підстав звільнення з військової служби, відповідно й від умов (правил) надання їм відпустки, які визначені Законом № 2011-ХІІ (абзаци перший, другий пункту 14 статті 10-1 цього Закону). Опосередковано до такого висновку наштовхують також положення абзацу четвертого пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, які передбачають відрахування із грошового забезпечення за дні відпустки, що були використані в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилася після звільнення військовослужбовця (за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів ).
Отже, при звільненні з військової служби з таких підстав, як за віком, за станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів військовослужбовцю - у році звільнення - надається можливість піти у відпустку повної тривалості, на яку він має право відповідно до пункту 1, а також пункту 2 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, або отримати замість них грошову компенсацію, у тому числі за невикористані дні відпусток за минулі періоди.
Інакша ситуація з тими військовослужбовцями, які звільняються з інших підстав, аніж згадані чотири. Їм - у році звільнення - дається можливість піти у щорічну основну відпустку, але тривалість цієї відпустки, по суті, буде пропорційна часу військової служби у році звільнення. Алгоритм визначення цієї пропорції написано вище (абзац перший пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ).
Такі висновки відображено у постанові Верховного Суду від 30 червня 2022 року у справі №420/2803/21 та підтримано у постанові Верховного Суду від 22.05.2025 у справі №240/4156/24.
Таким чином, у разі звільнення з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів військовослужбовцям у році звільнення надаються щорічні основні відпустки в обсязі, незалежно від кількості повних місяців служби у цьому році. Натомість, у разі звільнення з інших підстав, військовослужбовці мають право на щорічну основну відпустку в обсязі, пропорційному кількості повних місяців служби в році звільнення.
Як встановлено судом, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) №26 від 25.01.2024, головного сержанта ОСОБА_1 звільнено з військової служби у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту третього частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Отже, враховуючи, що ОСОБА_1 звільнено з військової служби за станом здоров`я, тому з урахуванням наведеного вище правового регулювання у 2024 році (році звільнення) вона набула право на щорічну основну відпустку в обсязі 45 календарних днів (оскільки вислуга років станом на 25 січня 2024 року становить більше 20 календарних років), незалежно від кількості повних місяців служби у цьому році.
Оскільки відповідачем не надано і судом не здобуто доказів використання позивачем у 2024 році щорічної основної відпустки тривалістю 45 календарних днів, а згідно інформації, зазначеній у наказі командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України №26 від 25.01.2024 (по стройовій частині) та у довідці – розрахунку, ОСОБА_1 не нараховано та не виплачено грошову компенсацію за невикористані 45 календарних днів щорічної основної відпустки за 2024 рік, тому право позивача на компенсацію сорока п`яти днів невикористаної основної щорічної відпустки за 2024 рік слід визнати порушеним.
Верховний Суд у постановах від 23.12.2021 у справі №480/4737/19, від 08.02.2022 у справі №160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані сорок п`ять календарних днів щорічної основної відпустки за 2024 рік та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2024 рік у кількості сорока п`яти календарних днів.
З огляду на викладене позовні вимоги в цій частині слід визнати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 
Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2024 рік та зобов`язання нарахувати та виплатити таку грошову допомогу, суд зазначає наступне.
Згідно частини третьої статті 15 Закону № 2011-XII військовослужбовцям виплачуються грошова допомога на оздоровлення та державна допомога сім`ям з дітьми в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.
Порядок та умови виплати грошової допомоги на оздоровлення врегульований розділом ХІХ Інструкції №200.
Згідно пункту 1 розділу ХІХ Інструкції №200 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (у тому числі слухачам, ад`юнктам і курсантам вищих військових навчальних закладів Національної гвардії України із числа військовослужбовців, що проходять військову службу за контрактом), які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік надається допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям за їх рапортом за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, а командирові (начальнику) - на підставі наказу командира (начальника) вищого рівня із зазначенням у ньому розміру допомоги. Допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям, які вибувають у щорічну основну відпустку повної тривалості або другу її частину (у тому числі у дозволених випадках за невикористану відпустку за минулий рік), якщо військовослужбовці раніше не скористалися правом на отримання цієї допомоги. (пункт 2 розділу ХІХ Інструкції №200)
Військовослужбовцям, звільненим з військової служби в кінці календарного року з наданням при звільненні щорічної основної чи додаткової відпустки, яка закінчується в наступному календарному році, допомога для оздоровлення в новому році не надається. (пункт 8 розділу ХІХ Інструкції №200)
Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що законодавець пов`язує право військовослужбовця на отримання грошової допомоги на оздоровлення з одночасною реалізацією його права на щорічну основну (канікулярну) відпустку, тобто фактичне вибуття у таку відпустку. 
При цьому, ані положення розділу ХІХ (Допомога для оздоровлення), ані положення розділу ХХХІ (Виплата військовослужбовцям грошового забезпечення у разі звільнення з військової служби або переміщення) Інструкції №200 не передбачають умов, за яких допускається виплата одноразової грошової допомоги на оздоровлення військовослужбовцю за відсутності реалізованого ним права на щорічну основну (канікулярну) відпустку. 
Таким чином, оскільки позивачем при звільненні з військової служби 25.01.2024 не реалізовано право на використання щорічної основної відпустки за 2024 календарний рік, тому у відповідача були відсутні підстави для застосування положень розділу ХІХ Інструкції №200 щодо нарахування та виплати їй грошової допомоги на оздоровлення. 
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог в цій частині та, як наслідок, відсутність підстав для їх задоволення.
Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, тому розподіл понесених судових витрат по сплаті судового збору відповідно до статті 139 КАС України не здійснюється. 
Керуючись статтями 139, 241-246, 250 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані сорок п`ять календарні дні щорічної основної відпустки за 2024 рік.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані сорок п`ять календарні дні щорічної основної відпустки за 2024 рік.
В іншій частині позовних вимог відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повне судове рішення складено 02 липня 2026 року.
Реквізити учасників справи:
позивач:
- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 код РНОКПП НОМЕР_2 ); 
відповідач:
- Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України (місцезнаходження: АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ). 
Головуючий суддя Мірінович У.А.