19.05.26
22-ц/812/998/26
Справа №487/6063/21
Провадження № 22-ц/812/998/26
Доповідач в апеляційній інстанції: Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А
Іменем України
19 травня 2026 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.
із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,
за участі представника відповідача - Дрібко Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції 
апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2026 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Скоринчук К.М., дата складання повного рішення не зазначена, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, про визнання права постійного користування квартирою

В С Т А Н О В И В:
28 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконкому Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостінйих вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 , про визнання за ним права постійного користування квартирою АДРЕСА_1 , як члена сім`ї основного квартиронаймача.
Позовні вимоги мотивовані тим, що з 25 вересня 2013 року позивач знятий з постійного місця реєстрації з батьківської квартири та з весни 2014 разом зі своїми дітьми ОСОБА_3 , 2010 року народження, та ОСОБА_3 , 2010 року народження, постійно проживав зі своїм дядьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 . Вказану квартиру ОСОБА_2 отримав на підставі постанови виконкому Миколаївської міської ради народних депутатів та райкому профспілки працівників держустанов №290 від 04.07.1983 "Про розподілення житлової площі, виділеної обласним виконкомом для райкому в 1983 р." Квартира складається з двох житлових кімнат, житловою площею 27,3 кв. м, загальною площею 45 кв. м. 
10 жовтня 1983 року ОСОБА_2 отримав ордер на вселення №1285 та був зареєстрований у вказаній квартирі, з ним також був укладений договір найму житлового приміщення в будинках Ради депутатів трудящих Української РСР.
Згідно з довідкою від 18.03.2020 Управління комунальної власності ММР вказана квартира не приватизована.
Позивач проживає у цій квартирі з письмового дозволу головного квартиронаймача ОСОБА_2 від 17.04.2014 і такий факт проживання підтверджується актами проживання від 22.08.2017 та від 17.05.2021, довідкою про навчання дитини позивача ОСОБА_4 у Миколаївській ЗОШ І-ІІІ ступенів №57 за адресою: АДРЕСА_3 , історією розвитку дитини та витягом з постанови ЛКК №57/23 від 26.05.2021. Окрім того, такий факт може бути підтверджений свідками. 
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначив, що оскільки він вселився до квартири зі згоди основного квартиронаймача ОСОБА_2 , як племінник, проживає з ним впродовж багатьох років, веде спільне господарство, відповідно він є членом сім`ї основного квартиронаймача в розумінні ст.64 ЖК УРСР. Вказана квартира є його єдиним житлом, але він не може зареєструватися в ній, оскільки виконком не дає дозволу на таку реєстрацію. Через відсутність документа (ордеру), який підтверджує право на проживання позивача та згоди власника - виконкому ММР на реєстрацію місця проживання, позивач позбавлений можливості зареєструвати своє фактичне місце проживання. 
Посилаючись на викладене, позивач просив визнати за ним право постійного користування квартирою.
Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 22 березня 2023 року ОСОБА_2 було залучено до участі у справі як співвідповідача, а третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2024 року, яке постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 вересня 2024 року залишено без змін, позов ОСОБА_1 задоволено, визнанно право постійного користування квартирою АДРЕСА_1 на умовах житлового найму за ОСОБА_1 , як членом сім`ї основного квартиронаймача.
Постановою Верховного Суду від 03 грудня 2025 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2024 року, постанова Миколаївського апеляційного суду від 11 вересня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2026 року провадження у справі в частині заявлених вимог до відповідача ОСОБА_2 - закрито у зв`язку з його смертю на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України (том ІІІ, а.с. 31).
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що надаючи оцінку доказам, поданим позивачем на підтвердження вселення його як члена сім`ї до квартири АДРЕСА_1 на підставі згоди ОСОБА_2 , постійного місця проживання у вказаній квартирі, тривалості такого проживання та ведення спільного господарства з ОСОБА_2 , суд висновав, що акти проживання від 22.08.2014 та 17.05.2021, складені в присутності друзів, сусідів та родичів не містять жодного підпису із вказаних у них осіб, а тому такі докази не є допустимими; довідка №255 від 17.05.2021, видана ОСОБА_4 у підтвердження її навчання у Миколаївській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №57 та медична довідка №57/23 від 26.06.2021 про захворювання ОСОБА_4 , учениці ЗОШ №57 не містять інформацію щодо предмета доказування, оскільки стосуються її місця навчання та стану здоров`я, а відтак є неналежними доказами; копія частини довідки сімейної амбулаторії №7, виданої на ім`я ОСОБА_4 із зазначенням адреси: АДРЕСА_2 , ураховуючи відсутність повного тексту, без будь-яких печаток та підписів, номеру та дати видачі, є неналежним доказом;
Суд першої інстанції звернув увагу на наявність у матеріалах справи копії заяви ОСОБА_2 від 17.04.2014 про надання дозволу його племіннику ОСОБА_1 на вселення та проживання в квартирі АДРЕСА_1 та врахував ті обставини, що оригінал такої заяви суду для огляду наданий не був, кому була адресована така заява не відомо, при цьому ОСОБА_2 жодного разу не був присутній в судовому засіданні під час розгляду даної справи з часу відкриття провадження, усі заяви від його імені подані ним не особисто через канцелярію суду, а надіслані поштою, у тому числі і виконкому Миколаївської міської ради 02.08.2021, як і заява від 05.04.2023 про визнання ним позову та підтвердження усіх обставин щодо надання дозволу ОСОБА_1 на проживання в квартирі, хоча на той час ОСОБА_2 уже понад 8 місяців як був мертвий. Факт його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 підтверджується інформацією Заводського відділу ДРАЦС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) №16009/02.11-17/02.11/10/24 від 16.09.2024. 
За вказаних обставин у суду виникли об`єктивні сумніви щодо достовірності таких заяв, поданих від імені ОСОБА_2 . Інших доказів на підтвердження зазначених у позовній заяві обставин, суду не надано.
Суд першої інстанції зробив висновок, що позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження щодо його вселення до квартири АДРЕСА_1 та щодо такого вселення з дозволу ОСОБА_2 , а також щодо його постійного проживання спільно з ОСОБА_2 за вказаною адресою та ведення з ним спільного господарства, як члена сім`ї на час звернення до суду із даним позовом.
Також суд першої інстанції зазначив, що факт звернення 20 січня 2023 року позивача через свого представника до суду з заявою про залучення ОСОБА_2 співвідповідачем до участі у справі у той час, коли останній пів року як уже був мертвий, хоча і має місце після звернення до суду із позовом, проте вказує на необізнаність позивача про таку важливу обставину та спростовує його твердження перебування із ОСОБА_2 у стосунках, які вказують на ознаки сім`ї чи перебування у близьких чи родинних стосунках.
Суд першої інстанції виснував, що позивач не довів не лише надання згоди ОСОБА_2 , як основного наймача АДРЕСА_1 , на вселення ОСОБА_1 , як члена сім`ї, а й факт самого його вселення до вказаної квартири та постійного проживання у ній із вказаного періоду з весни 2014 року.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
Вказує, що судом першої інстанції помилково не взято до уваги як докази проживання позивача у спірній квартирі: акти проживання від 22.08.2014 та 17.05.2021; довідку №255 від 17.05.2021, видану ОСОБА_4 у підтвердження її навчання у Миколаївській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №57 та медичну довідку №57/23 від 26.06.2021 про захворювання ОСОБА_4 , учениці ЗОШ №57; довідку сімейної амбулаторії №7, виданої на ім`я ОСОБА_4 із зазначенням адреси: АДРЕСА_2 .
Оскільки підпис на актах проживання зазначений шляхом проставленням прізвища, ім`я по батькові свідками, в присутності яких вони були складені, що вбачається із самих актів.
Довідка №255 від 17.05.2021, видана ОСОБА_4 у підтвердження її навчання у Миколаївській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №57 та медична довідка №57/23 від 26.06.2021 про захворювання ОСОБА_4 , учениці ЗОШ №57, помилково, на думку суду не містять інформацію щодо предмета доказування, оскільки стосуються не тільки її місця навчання та стану здоров`я, а містять також й адресу проживання дитини, що опосередковано підтверджує місце проживання дитини.
Що стосується довідки сімейної амбулаторії №7, виданої на ім`я ОСОБА_4 із зазначенням адреси: АДРЕСА_2 , на думку суду першої інстанції не містять повного тексту, без будь-яких печаток та підписів, номеру та дати видачі, такі довідки видані за формою медичного закладу та містять інформацію щодо місця проживання дитини.
Свою заяву про вселення позивача, ОСОБА_2 подавав ще в 2014 р. до виконкому Миколаївської міської ради.
Ввжає, що в даному випадку жодний окремий доказ не має більшої ваги ніж інший, разом з тим, у своїй сукупності, вказані докази свідчать саме про проживання Позивача та користування вказаною квартирою.
ОСОБА_2 не заперечував проти позову та підтверджував неодноразово обставини надання дозволу на вселення у квартиру свого племінника ще за свого життя.
На час заселення до спірної квартири, позивач не мав іншого житла і наразі немає.
У вказаній квартирі Позивач проживає із письмового дозволу головного квартиронаймача ОСОБА_2 від 17.04.2014 р.
Оскільки Позивач вселився до квартири зі згоди основного квартиронаймача ОСОБА_2 , як племінник, проживає з ним напротязі багатьох років, веде спільне господарство, він є членом сім`ї основного квартиронаймача, в розумінні ст. 64 ЖК УРСР.
Разом з тим, наразі ОСОБА_1 не може зареєструватися у вказаній квартирі, оскільки виконком не надає дозволу на таку реєстрацію.
Поданню позову передували неодноразові усні звернення до відповідача, записи на прийом, разом з тим, погодження на реєстрацію місця проживання позивача відповідачем не надано.
У Департаменті надання адміністративних послуг не приймають документи на реєстрацію у разі відсутності повного пакету документів, що в даному випадку передбачає дозвіл власника житла на таку реєстрацію.
Позивач вказує, що перед зверненням до суду він письмово направив лист про його реєстрацію, на що отримав письмову відмову. Вказаній письмовій відмові неодноразово передували усні роз`яснення на право звернення до суду із даним позовом.
Отже, відсутність письмової згоди виконкому Миклолаївської міської ради на вселення сама по собі не свідчить про те, що ОСОБА_1 , який вселився, не набув права користування жилим приміщенням, оскільки обставини які викладені в позові безспірно свідчать про правомірне вселення до спірної квартири
У відзиві на апеляційну скаргу виконавчий комітет Миколаївської міської ради просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Про дату, час та місце розгляду справи учасники справи повідомлені належним чином. Проте позивач та представник третьої особи у судове засідання не зявилися, що в силу приписів частини 2 статті 372 ЦПК України не першкоджає розгляду спраив за їх відсутності.
У судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу не визнала, просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 та його батько ОСОБА_5 були власниками у праві спільної часткової власності квартири АДРЕСА_4 (том І, а.с. 223). 
Вказана квартира була ними продана 03.10.2013 року (том І, а.с. 224). 
У вересні 2013 року ОСОБА_1 був зняти з реєстрації за адресою вказаної квартири, що підтверджується відміткою у його паспорті (том І. а.с. 6).
На час звернення до суду з даним позовом ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 (том І, а.с. 6, 7). 
За вказаною адресою позивач був зареєстрований з 11.10.2019 по 27.12.2023, що підтверджується відміткою у його паспорті (том І, а.с. 6) та відомостями Територіальної громади міста (том ІІІ, а с. 44).
Як зазначив позивач у позові, з весни 2014 року він проживав разом зі своїми дітьми: ОСОБА_3 , 2010 року народження та ОСОБА_3 , 2010 року народження у свого дядька ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , з письмової згоди останнього.
Вказану квартиру ОСОБА_2 отримав на підставі постанови виконкому Миколаївської міської ради народних депутатів та райкому профспілки працівників держустанов №290 від 04.07.1983 "Про розподілення житлової площі, виділеної обласним виконкомом для райкому в 1983 р." (том І, а.с. 8).
Квартира складається з двох житлових кімнат, житловою площею 27,3 кв. м, загальною площею 45 кв. м.(том І., а.с. 11). 
10 жовтня 1983 року ОСОБА_2 отримав ордер на вселення №1285 та був зареєстрований у вказаній квартирі, з ним також був укладений договір найму житлового приміщення в будинках Ради депутатів трудящих Української РСР (том І., а.с. 9, 10).
Згідно з довідкою від 18.03.2020 Управління комунальної власності Миколаївської міської ради вказана квартира не приватизована (том І. а.с. 13).
Станом на 23.12.2020 уроку квартирі був зареєстрований лише ОСОБА_2 (Том І, а.с. 12).
У підтвердження свого проживання у вказаній квартирі з дозволу ОСОБА_2 , позивач додав до позовної заяви копію заяви від 17.04.2014, згідно зі змістом якої ОСОБА_2 надає дозвіл своєму племінникові ОСОБА_1 на вселення та проживання в квартирі АДРЕСА_1 (том І, а.с.14).
Також в матеріалах справи міститься копія заяви ОСОБА_2 , адресована виконавчому комітету Миколаївської міської ради з проханням надати дозвіл на реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , як члену основного квартиронаймача, в квартирі АДРЕСА_1 (том І, а.с. 19).
У підтвердження факту постійного проживання із ОСОБА_2 у вказаній квартирі та з його дозволу позивач надав акти проживання від 22.08.2014 та 17.05.2021, складені в присутності друзів, сусідів та родичів, а також копії довідок на ім`я ОСОБА_4 із навчального та медичного закладів (том І. а.с. 15-18).
Квартира АДРЕСА_1 належить до комунальної власності територіальної громади міста Миколаєва, наймачем спірної квартири був ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Славутич Вишгородського району Київської обалсті.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що вселилися у вказане житлове приміщення як члени сім`ї наймача, після чого тривалий час постійно там проживають. Вказана квартира є його єдиним житлом, але він не може зареєструватися в ній через відсутність документа (ордеру), який підтверджує право на проживання позивача та згоди власника - виконкому Миколаївської міської ради на реєстрацію місця проживання, а тому позбавлений можливості зареєструвати своє фактичне місце проживання.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для їх задоволення.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Так, стаття 15 ЦК України, передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За змістом статті 9 ЖК України (в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.
Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд) (частина перша статті 5 ЖК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 58 ЖК України (в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.
Згідно з частинами першою, другою статті 61 ЖК України (в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК України (в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Змістом статті 65 ЖК України (в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Аналогічні правові висновки викладено, зокрема, у змісті постанов Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року в справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18).У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 зроблено висновок, що "у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР).
Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання".
Для визнання наймачем на підставі статті 106 ЖК України іншого члена сім`ї необхідно щоб попередній член сім`ї мав правовий статус "наймача" (див. постанову Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 682/933/16-ц (провадження № 61-3248св18)).
Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання у квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, щоб реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
У справі, що переглядається, суд першої інстанції на підставі належно оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановивши характер спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем не лише згоди ОСОБА_2 як основного квартиронаймача на вселення позивача як члена сімї, а й факт самого вселення у спірне житло та постійного проживання в ній у вказаний період з весни 2014 року.
Зокрема, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, така згода не підтверджена доказами. Оригінал зазначеного документа позивачем на огляд суду не надавався. При цьому ОСОБА_2 жодного разу не був присутній в судовому засіданні під час розгляду даної справи з часу відкриття провадження, усі заяви від його імені подані ним не особисто через канцелярію суду, а надіслані поштою, у тому числі і виконкому Миколаївської міської ради 02.08.2021, як і заява від 05.04.2023 про визнання ним позову та підтвердження усіх обставин щодо надання дозволу ОСОБА_1 на проживання в квартирі, хоча на той час ОСОБА_2 уже понад 8 місяців як був мертвий.
Факт його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 підтверджується інформацією Заводського відділу ДРАЦС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) №16009/02.11-17/02.11/10/24 від 16.09.2024. Місцем смерті є м. Славутич Вишгородського району Київської області, де він працював тривалий час на різних посадах - директором шкоди №3, завідувачем міського відділу освіти, директором комунального підтприємтсва «Спеціалізована економічна зона «Славутич»( т.2 а.с.108, т.3 а.с.17).
Більш того, необізнаність позивача про таку важливу обставину як смерть його дядька спростовує його твердження про перебування з ОСОБА_2 у стосунках, які вказають на ознаки сім`ї чи перебування у близьких чи родинни стосунках.
Що спростовує доводи апелянта про вселення його та спільне проживання з ОСОБА_2 .
Більш того, заява ОСОБА_2 від 17 квітня 2014 року оформлена у простій письмовій формі та не дає суду, зважаючи на обставини справи, об`єктивної можливості пересвідчитися у справжній волі ОСОБА_2 та авторстві зазначеної заяви та інших заяв, які було направлені до суду від його імені.
Більш того, судом першої інстанії надані позивачем на підтвердження обставин проживання за спірною адреси письмові докази вірно визнано:
акти проживання від 22.08.2014 та 17.05.2021, не містять жодного підпису із вказаних у них осіб, як такі, що є не допустимими доказами;
довідку №255 від 17.05.2021, видана ОСОБА_4 у підтвердження її навчання у Миколаївській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №57 та медичну довідку №57/23 від 26.06.2021 про захворювання ОСОБА_4 , учениці ЗОШ №57, які не містять інформацію щодо предмета доказування, оскільки стосуються її місця навчання та стану здоров`я, копію частини довідки сімейної амбулаторії №7, виданої на ім`я ОСОБА_4 із зазначенням адреси: АДРЕСА_2 , ураховуючи відсутність повного тексту, без будь-яких печаток та підписів, номеру та дати видачі, неналежними доказами.
За вказаних обставин у суду виникли об`єктивні сумніви щодо достовірності таких заяв, поданих від імені ОСОБА_2 . 
Надані позивачем квитанції щодо сплати позивачем вартості комунальних послуг, що споживались ним в період проживання у спірній квартирі, ще не свідчить про правомірність її зайняття, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 03.07.2024 року у справі № 521/11914/21. 
Інших доказів на підтвердження зазначених у позовній заяві обставин, суду не надано.
Таким чином, суд першої інстанції дослідив усі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку щодо суті спору. 
Зважаючи на викладене, доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії", заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії", заява № 49684/99). Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно врахував, що відсутні докази як згоди ОСОБА_2 як основного квартиронаймача на вселення позивача як члена сім`ї, так докази факту вселення у спірне житло та постійного проживання в ній у вказаний період з весни 2014 року.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглянувши справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то у колегії суддів з урахуванням положень частини тринадцятої статті 141 ЦПК України відсутні підстави для розподілу судових витрат, які в цій справі покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2026 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 22 травня 2026 року.