479/257/26
2/479/509/26
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и
13 травня 2026 року смт.Криве Озеро
Кривоозерський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючого – судді Репушевської О.В.,
за участі: секретаря судового засідання Мардар Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Криве Озеро в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №479/257/26 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛТ КРЕДИТ" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у ч а с н и к и с п р а в и :
позивач ТОВ "КЛТ КРЕДИТ",
представник позивача Руденко К.В.,
відповідач ОСОБА_1 ,
представник відповідача адвокат Архипова К.Г., за ордером серія ВЕ №1170159,
виданий 01 жовтня 2025 року,

в с т а н о в и в :

Позивач в особі представника звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи позовні вимоги тим, що 15 січня 2025 року між ТОВ "КЛТ КРЕДИТ" та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №24156 в письмовій формі у вигляді електронного документа відповідно до Закону України "Про електронну комерцію". За змістом вказаного Договору Позикодавець зобов`язався надати Позичальнику кредит у розмірі: 13000 грн., шляхом перерахунку на банківську картку відповідача, емітовану в АТ КБ "ПриватБанк" зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% від суми кредиту за кожен день користування кредитом (365,00 % річних). В той же час Відповідач всупереч умовам договору свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, суму позики не повернув, проценти за користування грошовими коштами не сплатив, у зв`язку з чим станом на 10 лютого 2026 року заборгованість Відповідача перед Позивачем складає 57200 грн., у тому числі: - 50700 грн. - сума заборгованості за процентами; - 6500 грн. штраф за порушення умов Кредитного договору. Посилаючись на наведені обставини, позивач просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, та судові витрати.
У судове засідання представник позивача не з`явився. У позовній заяві позивач зазначив, що просить розглянути справу без участі представника позивача, і не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі.
Відповідач у судове засідання не з`явилась, від її представника надійшла заява про проведення розгляду справи за їх відсутності, позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні, з підстав, вказаних у ній.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків.
Між сторонами виникли цивільно-правові відносини, регульовані нормами зобов`язального права.
Судом встановлено, що 15 січня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "КЛТ КРЕДИТ" та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №24156 в письмовій формі у вигляді електронного документа відповідно до Закону України "Про електронну комерцію", за умовами якого Позикодавець зобов`язався надати Позичальнику кредит у розмірі: 13000 грн., шляхом перерахунку на банківську картку відповідача № НОМЕР_1 , емітовану в АТ КБ "ПриватБанк" зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% від суми кредиту за кожен день користування кредитом (365,00 % річних).
Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується пунктом 3 частини 1 статті 3 ЦК України.
Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 530 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню у строк встановлений договором.
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині 1 статті 509 ЦК України.
Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (стаття 510 ЦК України).
Згідно положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За статтею 3 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформленою в електронній формі.
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Ці правила є публічною пропозицією (офертою), у розумінні статей 641, 644 ЦК України, на укладення договору кредиту, та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.
Електронний договір та всі додаткові угоди до нього, підписані електронними підписами одноразовими ідентифікаторами, за правовими наслідками прирівнюються до договорів, укладених у письмовій формі, та мають таку саму юридичну силу для сторін, як документи, складені на паперових носіях та скріплені власноручними підписами сторін.
Відповідно до частини 5 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію", пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»).
Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №524/5556/19 від 12 січня 2021 року дійшов висновку: «Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа.
Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Як встановлено судом, з дослідженого кредитного договору, його підписання відповідачем відбулось електронним підписом з одноразовим ідентифікатором та є безумовною згодою відповідача з умовами кредитного договору, правилами надання грошових коштів на умовах фінансового кредиту, з якими позичальник ознайомився перед підписанням кредитного договору та отримання кредитних коштів. Зразок кредитного договору, Правила надання коштів, затверджені наказом директора ТОВ "КЛТ КРЕДИТ" та розміщені на сайті: https://kltcredit.com.ua/uk/about_us.
Електронний підпис з одноразовим ідентифікатором 962642 направлявся відповідачу 15 січня 2025 року о 09:08:58 год., шляхом надіслання повідомлення на мобільний номер НОМЕР_2 , який зазначений позичальником у кредитному договорі та ІТС. Кредитний договір позичальником підписаний шляхом введення електронного підпису з одноразовим ідентифікатором в електронному кабінеті.
Суд перевірив розрахунок заборгованості за кредитним договором, згідно якого заборгованість ОСОБА_1 станом на 09 лютого 2026 року становить 70200 грн., яка складається зі заборгованості за тілом кредиту 13000 грн., заборгованості за відсотками - 50700 грн., штрафу - 6500 грн., та дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.
Позовні вимоги ТОВ "КЛТ КРЕДИТ" про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за тілом кредиту у розмірі 13000 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо нарахування відсотків, суд дійшов наступного висновку.
Встановлено, що сторонами погоджено розмір процентів і порядок їх нарахування, який відповідно до розрахунку заборгованості складає 50700 грн., що в рази перевищує суму отриману відповідачем у позику 13000 грн..
Слід звернути увагу, що відповідач як пересічний споживач кредитних послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не змогла ефективно здійснити свої права бути поінформованою про дійсні умови кредитування ТОВ "КЛТ КРЕДИТ", які викладені в декількох значних за об`ємом документах, які не містять прозорості та зрозумілості, зокрема щодо дійсного періоду та розміру нарахувань за кредитом. А тому на думку суду, укладення ОСОБА_1 договору перетворюється на непомірний тягар для відповідача як споживача та джерело отримання невиправданих прибутків кредитором.
Суд враховує, що вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідачка не могла оцінити належно.
Крім того, з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року №39/248 споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз.3 пп.3.2 п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11 липня 2013 року №7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст. 3, ч.3 ст. 509 та ч.1-2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити.
Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення.
У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами.
Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20).
Також, відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Відповідно до пункту 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика палата Верховного Суду дійшла до висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Застосовуючи аналогію та враховуючи те, що заявлена позивачем до стягнення заборгованість за нарахованими процентами в розмірі 50700 грн. не є співрозмірною сумі кредиту у 13000 грн. за кредитним договором №24156 від 15 січня 2025 року, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, суд дійшов висновку про те, що необхідно зменшити розмір процентів за вказаним договором до розміру отриманих відповідачем кредитних коштів – 13000 грн..
Що стосується стягнення неустойки у розмірі 6500 грн. суд зазначає наступне.
Положеннями п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Загальновизнаним є факт, що Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 05.30 год. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово був продовжений та продовжує діяти на час розгляду справи.
Таким чином, оскільки кредитний договір №24156 був укладений сторонами 15 січня 2025 року, тобто в період дії в Україні воєнного стану, то нарахована позивачем неустойка у розмірі 6500 грн. не може бути стягнута із ОСОБА_1 , оскільки відповідач нормою закону звільнена від обов`язку такої сплати. Нарахована неустойка підлягає списанню позивачем.
За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ "КЛТ КРЕДИТ" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, отже необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №24156 від 15 січня 2025 року, яка виникла станом на 09 лютого 2026 року становить 26000 грн., яка складається зі заборгованості за тілом кредиту 13000 грн., та заборгованості за відсотками 13000 грн..
Щодо стягнення судових витрат.
Відповідно до частин 1,2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Ураховуючи зазначені вимоги процесуального закону, та те, що позовні вимоги ТОВ "КЛТ КРЕДИТ" задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь вимоги ТОВ "КЛТ КРЕДИТ" підлягають стягненню 986,07 грн. сплаченого судового збору, оскільки позов задоволено на 37%.
Крім того, представником позивача заявлено вимогу про стягнення витрат за надану правничу допомогу у розмірі 10 000 грн..
Судом встановлено, що 16 вересня 2024 року між ТОВ "КЛТ КРЕДИТ" та ФОП ОСОБА_2 укладено договір про надання правової (правничої) допомоги №16/09/2024 року.
Відповідно до витягу з реєстру №1 до акту приймання-передачі наданих послуг №57 до договору №16/09/2024 про надання юридичних послуг від 16 вересня 2024 року, вартість наданих юридичних послуг у справі ОСОБА_1 становить 10 000 грн..
Ураховуючи вимоги процесуального закону, та те, що позовні вимоги ТОВ "КЛТ КРЕДИТ" задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь вимоги ТОВ "КЛТ КРЕДИТ" підлягають стягненню 3700 грн. витрат на правничу допомогу, оскільки позов задоволено на 37%.
Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 355 ЦПК України, суд, - 

у х в а л и в :

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛТ КРЕДИТ" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП – НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛТ КРЕДИТ"(код ЄДРПОУ 40076206) заборгованість за кредитним договором №24156 від 15 січня 2025 року у розмірі 26000 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 13000 грн., заборгованості за відсотками - 13000 грн..
Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП – НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛТ КРЕДИТ"(код ЄДРПОУ 40076206) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 986,07 грн., та витрати на правничу допомогу в розмірі 3700 грн..
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Суддя :