ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/854/26	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Шарко Л.В. 
при секретарі судового засідання Ломакіній О. В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу 
за позовом 	Фермерського господарства "Агроінвест-Топилище", Волинська область, Іваничівський район, село Топилище 	
до 	Товариства з обмеженою відповідальністю "Альмасара", м. Харків 	
про 	про стягнення 137643,36 грн. 	
за участю представників учасників справи:
позивача - Грищенка О.М.,
відповідача - Царука А.І.,
ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фермерське господарство "Агроінвест-Топилище", звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альмасара", в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь (з урахуванням нової ціни позову) 25415,61 грн пені, 22161,68 грн 3%-річних та 90066,07 інфляційних втрат на підставі договору поставки сільськогосподарської продукції №21092023 від 21 вересня 2023 року. Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідача. Також, позивач просить суд розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами.
Ухвалою суду від 19.03.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Клопотання позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження задоволено. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Ухвалою суду від 02.04.2026 задоволено заяву представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Альмасара" про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Постановлено здійснити перехід до розгляду справи №922/854/26 за правилами загального позовного провадження. Розгляд справи здійснювати зі стадії відкриття провадження у справі.
Процесуальний рух справи відображено у відповідних ухвалах суду.
30.03.2026 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити ФГ "Агроінвест-Топилище" у задоволенні позову в повному обсязі. Як альтернативу, у разі якщо суд дійде висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, відмовити у стягненні частини 3% річних та інфляційних втрат, як недоведених належним розрахунком. Зменшити розмір пені на підставі частини третьої статті 551 ЦК України. В обгрунтування своїх заперечень відповідач вказує на те, що позовна заява містить істотні неузгодженості в датах і періодах. Так, у ній зазначено, що основний борг був погашений 24 жовтня 2026 року та що прострочення тривало до 23 жовтня 2026 року, хоча в самій же заяві описані платежі 21, 23 та 24 жовтня 2025 року. Крім того, позивач зазначає, що у попередній справі пеню було стягнуто за період з 29.11.2023 по 20.03.2024 “тобто за 91 день”, що не відповідає календарному обчисленню. Такі суперечності свідчать про неточність позовного розрахунку та викликають обґрунтований сумнів у правильності заявлених до стягнення сум. Найбільш суттєвим недоліком позову є неправильне застосування позивачем власної ж логіки, викладеної з посиланням на статтю 534 Цивільного кодексу України. Позивач вказує, що у межах виконавчого провадження №76566514 ним уже було отримано 67220,91 грн, а надалі ще 459518,96 грн прямими платежами. При цьому, в таблиці 3% річних позивач обчислює проценти виходячи із суми 466400,00 грн за період з 21.03.2024 по 20.10.2025 та із суми 388400,00 грн лише за 21.10.2025 – 22.10.2025. Отже, позивач фактично не врахував, що після отримання частини коштів у виконавчому провадженні база основного боргу мала змінюватися. З урахуванням змісту рішення у справі №903/280/24, крім основного боргу, до стягнення були присуджені 42285,39 грн пені, 4224,67 грн 3% річних, 6045,48 грн інфляційних втрат та 7784,33 грн судового збору. У разі застосування статті 534 ЦК України отримані позивачем 67220,91 грн не могли бути повністю проігноровані при визначенні розміру основного боргу до 20.10.2025. Відтак, заявлений розрахунок 3% річних та похідний від нього розрахунок інфляційних втрат є щонайменше спірними і потребують повного перерахунку на підставі кожної окремої дати надходження коштів. Щодо вимоги про стягнення пені, відповідач зазначає, що позивач просить стягнути її за період з 21.03.2024 по 19.06.2024, але сам розрахунок у заяві наведений неповно, уривчасто та з хронологічними помилками. Окрім того, правове обґрунтування позову побудоване з посиланням на положення Господарського кодексу України як на норми, чинні на момент укладення договору, що потребує окремої правової оцінки судом щодо темпорального застосування. За таких обставин, вимога про стягнення пені в заявленому розмірі не може вважатися безспірно доведеною. Відповідач також просить суд врахувати, що основний борг був повністю погашений ще до подання даного позову, що сам позивач підтверджує у позовній заяві, а також посиланням на ухвалу у справі про банкрутство, в якій зазначено про задоволення вимог кредитора в повному обсязі до підготовчого засідання. Ця обставина має істотне значення для оцінки співмірності заявленої до стягнення пені. На підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, навіть у разі часткового задоволення позову, розмір пені підлягає зменшенню. Позивач сам системно порушив договір, не поставивши 855,27 тонн товару. За п. 7.2 договору за недопоставку передбачена пеня 0,1 % за кожен день. Господарський суд Волинської області у справі №903/280/24 вже стягнув з позивача таку пеню (85417,97 грн після зменшення). За таких обставин пред`явлення нового позову про додаткові санкції за прострочення оплати є зловживанням процесуальними правами (ст. 13 ЦК України) та порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності (ст. 3, 233 ГК України, ст. 551 ЦК України).
06.04.2026 до суду від представника повивача надійшли додаткові пояснення у справі, в яких позивачем, зокрема, викладено заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить суд стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю "Альмамсара" на користь Фермерського господарства "Агроінвест-Топилище" 25415,61 грн пені, 22161,68 грн 3%-річних, 90066,07 грн інфляційних втрат на підставі договору поставки сільськогосподарської продукції №21092023 від 21 вересня 2023 року, а також витрати, пов`язані з сплатою судового збору у розмірі 3328,00 грн. Позивач зазначає, що із пунктом 7.4. договору, в разі, якщо оплата товару була здійснена пізніше строків вказаних в п. 5.2. даного договору, покупець оплачує постачальнику неустойку у формі пені у розмірі подвійної залікової ставки НБУ від вартості товару за кожен день прострочення. В цей же час, за період із 21 березня 2024 року по 30 травня 2024 року (в загальному 71 день, що не перевищує шестимісячного строку визначеного частиною 6 статті 232 ГК України, котра була чинною та діяла в момент укладення договору поставки сільськогосподарської продукції №21092023 від 21 вересня 2023 року), пеня згідно договору поставки сільськогосподарської продукції №21092023 від 21 вересня 2023 року не стягувалось. Таким чином, сума нарахованої пені становить 25415,61 грн. Зміст позовних вимог в призмі донарахованого розміру грошових коштів у зв`язку із неналежним та несвоєчасним здійснення виконання відповідачем грошового зобов`язання згідно договору поставки сільськогосподарської продукції №21092023 від 21 вересня 2023 року складається із вимог про стягнення: 25415,61 грн пені, 22161,68 грн - 3% річних, 90066,07 грн інфляційних втрат. 
05.05.2026 в судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив суд позов задовольнити в повному обсзяі.
Присутній в судовому засіданні представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову.
З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд встановив наступне.
21 вересня 2023 року між ТОВ "Альмасара", як покупець, та ФГ "Агроінвест-Топилище", як постачальник, було укладено договір поставки сільськогосподарської продукції №21092023 (далі – договір), згідно умов якого, в порядку та на умовах, визначених даним договором, постачальник зобов`язується передати у власність покупцеві, а покупець прийняти та оплатити насіння соняшнику (надалі іменується товар).
У зв`язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням ТОВ "Альмасара" взятого на себе грошового зобов`язання щодо оплати вартості отриманого товару згідно договору поставки сільськогосподарської продукції №21092023 від 21 вересня 2023 року, 20 березня 2024 року ФГ "Агроінвест-Топилище" звернулося до Господарського суду Волинської області із позовною заявою про стягнення із ТОВ "Альмасара" суми заборгованості у розмірі 466400,00 гривень, пені, 3%-річних та інфляційних втрат, нарахований за період із 29 листопада 2023 року по 20 березня 2024 року згідно договору поставки сільськогосподарської продукції №21092023 від 21 вересня 2023 року.
Рішенням Господарського суду Волинської області від 04 липня 2024 року по справі №903/280/24, повний текст якого складено та підписано 12 липня 2024 року, первісний позов задоволено повністю, та частково задоволено зустрічний позовом ТОВ "Альмасара" до ФГ "Агроінвест-Топилище" про стягнення штрафної санкції (пені) на підставі договору поставки сільськогосподарської продукції №21092023 від 21 вересня 2023 року.
Відповідно до постанови Північно-Західного апеляційного господарського суду від 10 жовтня 2024 року по справі №903/280/24, повний текст якої підписано 21 жовтня 2024 року, апеляційну скаргу ТОВ "Альмасара" на Рішення Господарського суду Волинської області від 04 липня 2024 року по справі №903/280/24 залишено без задоволення, апеляційну скаргу ФГ "Агроінвест-Топилище" на Рішення Господарського суду Волинської області від 04 липня 2024 року по справі №903/280/24 задоволено, Рішення Господарського суду Волинської області від 04 липня 2024 року по справі №903/280/24 змінено шляхом часткового задоволення зустрічних позовних вимог (стягнено 5% від ціни зустрічного позову) відповідно до резолютивної частини постанови.
Відповідно до наказу Господарського суду Волинської області по справі №903/280/24-1 від 05 листопада 2024 року підлягає стягненню із Товариства з обмеженою відповідальністю "Альмасара" (45407, Волинська область, Володимирський район, місто Нововолинськ, вулиця Княгині Ольги, 72; ідентифікаційний код 44829463) на користь Фермерського господарства "Агроінвест-Топилище" (45341, Волинська область, Іваничівський район, село Топилище; ідентифікаційний код 34626298) 518955 грн. 54 коп. (з яких: 466400 грн. заборгованості, 42285 грн. 39 коп. пені, 4224 грн. 67 коп. 3%-річних та 6045 грн. 48 коп. інфляційних втрат), а також 7784 грн 33 коп. витрат по сплаті судового збору. Всього – 526739,87 гривень.
Відповідно до постанови Приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пирога Сергія Степановича від 14 листопада 2024 року відкрито виконавче провадження №76566514 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Волинської області по справі №903/280/24-1 від 05 листопада 2024 року про стягнення із ТОВ "Альмасара" (45407, Волинська область, Володимирський район, місто Нововолинськ, вулиця Княгині Ольги, 72; ідентифікаційний код 44829463) на користь ФГ "Агроінвест-Топилище" (45341, Волинська область, Іваничівський район, село Топилище; ідентифікаційний код 34626298) 518955 грн. 54 коп. (з яких: 466400 грн. заборгованості, 42285 грн. 39 коп. пені, 4224 грн. 67 коп. 3%-річних та 6045 грн. 48 коп. інфляційних втрат), а також 7784 грн 33 коп. витрат по сплаті судового збору. Всього – 526739,87 гривень
В порядку виконання судового рішення в межах виконавчого провадження №76566514 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Волинської області по справі №903/280/24-1 від 05 листопада 2024 року в період із 14 листопада 2024 року по 30 червня 2025 року від Приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пирога Сергія Степановича надійшли кошти у загальному розмірі 67220,91 гривень:
02 грудня 2024 року – 18798,35 грн;
25 лютого 2025 року – 13181,67 грн;
13 червня 2025 року – 35240,89 грн.
В подальшому, заборгованість ТОВ "Альмасара" в межах справи №903/280/24 було погашено наступним чином шляхом перерахування коштів у сумі 459518,96 гривень уповноваженою особою боржника на поточний рахунок позивача (стягувача):
21 жовтня 2025 року – 78000,00 грн;
23 жовтня 2025 року – 59000,00 грн;
24 жовтня 2025 року – 322518,96 грн.
Дані факти підтвердні також й Ухвалою Господарського суду Харківської області від 27 жовтня 2025 по справі №922/1975/25, котрою відмовлено ФГ "Агроінвест-Топилище" у відкриті провадження у справі про банкрутство ТОВ "Альмасара" на підставі пункту 2 частини 3 статті 39 Кодексу України з процедур банкрутства. Господарський суд відмовив у відкритті провадження у справі, оскільки вимоги кредитора (кредиторів) задоволені боржником у повному обсязі до підготовчого засідання суду розмір заборгованості згідно договору поставки сільськогосподарської продукції №21092023 від 21 вересня 2023 року щодо сплати суми основного боргу 466400,00 грн, була ТОВ "Альмасара" погашена саме 24 жовтня 2026 року.
Позивач зазначає, що в період із 21 березня 2024 року (наступна дата існування прострочення після подання позову в межах справи №903/280/24) по 23 жовтня 2025 року (дата, що передує погашення суми основного боргу) мало місце існування зі сторони відповідача прострочення виконання грошового зобов`язання згідно договору поставки сільськогосподарської продукції №21092023 від 21 вересня 2023 року.
Згідно із пунктом 7.4. договору, в разі, якщо оплата товару була здійснена пізніше строків вказаних в п. 5.2. даного договору, покупець оплачує постачальнику неустойку у формі пені у розмірі подвійної залікової ставки НБУ від вартості товару за кожен день прострочення.
Рішенням Господарського суду Волинської області від 04 липня 2024 року по справі №903/280/24, котре набрало законної сили, вже було стягнено розмір пені за період із 29 листопада 2023 року по 20 березня 2024 року, тобто за 112 днів.
Позивач вказує, що в цей же час, за період із 21 березня 2024 року по 30 травня 2024 року (в загальному 71 день, що не перевищує шестимісячного строку визначеного частиною 6 статті 232 ГК України, котра була чинною та діяла в момент укладення договору поставки сільськогосподарської продукції №21092023 від 21 вересня 2023 року), пеня згідно договору поставки сільськогосподарської продукції №21092023 від 21 вересня 2023 року не стягувалось.
Таким чином, сума донарахованої пені становить 25415,61 грн (із 21.03.2024-25.04.2024) та (із 26.04.2024 - 30.05.2024).
Сума нарахованих 3%-річних становить 22161,68 грн (із 21.03.2024 по 23.10.2025). 
Сума нарахованих інфляційних втрат становить 90066,07 грн (березень 2024 - жовтень 2025).
Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.
Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.
Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.
Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Вказану правову позицію викладено у постанові від 03.07.2018 Великої палати Верховного Суду по справі №917/1345/17.
Отже, наявність грошового зобов`язання відповідача підтверджується рішенням Господарського суду Волинської області від 04 липня 2024 року по справі №903/280/24, постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 10 жовтня 2024 року по справі №903/280/24 та повторного доведення не потребують.
При цьому, суд зазначає, що преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України" та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення Суду у справах Христов проти України, no. 24465/04, від 19.02.2009, Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008).
Статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч.1 ст.598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).
Виходячи із положень статті 625 Цивільного кодексу України наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
При цьому, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.
Отже, наявність судового рішення про стягнення основної заборгованості не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 902/330/17).
Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц, а також у постанові Верховного Суду від 22.04.2020 у справі № 922/795/19.
Отже, наявність судового рішення не свідчить про припинення зобов`язання, а тому наявність судового рішення про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права отримати передбачені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України суми. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Відтак, у розумінні положень ч. 2 ст.625 Цивільного кодексу України позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.
Частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
В зв`язку з тим, що відповідач припустився прострочення щодо оплати вартості отриманого товару позивачу, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача за період березень 2024 - жовтень 2025 інфляційні втрати у розмірі 90066,07 грн та за період із 21.03.2024 - 23.10.2025 три відсотки річних у розмірі 22161,68 грн.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних за визначеними ним періодами, суд встановив його обґрунтованість та арифметичну правильність, а тому вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних підлягають задоволенню.
Щодо нарахування пені суд зазначає таке.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
Як зазначалося вище по тексту рішення, згідно із пунктом 7.4. договору, в разі, якщо оплата товару була здійснена пізніше строків вказаних в п. 5.2. даного договору, покупець оплачує постачальнику неустойку у формі пені у розмірі подвійної залікової ставки НБУ від вартості товару за кожен день прострочення.
Рішенням Господарського суду Волинської області від 04 липня 2024 року по справі №903/280/24, котре набрало законної сили, вже було стягнено розмір пені за період із 29 листопада 2023 року по 20 березня 2024 року, тобто за 112 днів.
В цей же час, за період із 21 березня 2024 року по 30 травня 2024 року (в загальному 71 день, що не перевищує шестимісячного строку визначеного частиною 6 статті 232 ГК України, котра була чинною та діяла в момент укладення договору поставки сільськогосподарської продукції №21092023 від 21 вересня 2023 року), пеня згідно договору поставки сільськогосподарської продукції №21092023 від 21 вересня 2023 року не стягувалась.
Сума донарахованої пені становить 25415,61 грн (із 21.03.2024 по 25.04.2024) та (із 26.04.2024 по 30.05.2024).
Перевіривши правильність нарахування пені, суд дійшов висновку, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства України та умовам договору, є обґрунтованим, а тому позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають задоволенню. 
Судом враховуються посилання відповідача на судову практику, що формулювання в договорі "пеня за кожен день прострочення" означає лише механізм розрахунку, а не автоматичне продовження строку нарахування більше ніж на 6 місяців, якщо інше не встановлено законом або договором, викладену, зокрема, у постанові ВП ВС від 16 жовтня 2024 року у справі № 911/952/22. 
Проте, суд зауважує, що позивачем зроблений розрахунок пені за період із 21 березня 2024 року по 30 травня 2024 року (в загальному 71 день), що не перевищує шестимісячного строку.
Також, розмір нарахованої пені не підлягає зменшенню, оскільки відповідачем помилково вказаний період її нарахування до жовтня 2025, про що відповідач зазначив у судовому засіданні, що і було підставою для її зменшення.
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України). Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Підсумовуючи викладене, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог як обґрунтованих, підтверджених доданими до матеріалів справи доказами та не спростованих відповідачем.
Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа “Серявін проти України”, рішення від 10.02.2010).
Понесені позивачем витрати по оплаті судового збору, відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на відповідача.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 525, 526, 549, 530, 610-612, 625 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 ГПК України, суд  

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Альмасара" (61003, місто Харків, Павлівський Майдан, будинок, 10, код ЄДРПОУ 44829463) на користь Фермерського господарства "Агроінвест-Топилище" (45341, Волинська область, Іваничівський район, село Топилище, код ЄДРПОУ 34626298) пені у розмірі 25415,61 грн, 22161,68 грн 3% річних, 90066,07 грн інфляційних втрат на підставі договору поставки сільськогосподарської продукції №21092023 від 21 вересня 2023 року, а також витрати, пов`язані з сплатою судового збору у розмірі 3328,00 грн.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно зі ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення. 
Повне рішення складено "15" червня 2026 р. 

Суддя		Л.В. Шарко