Справа № 585/1113/26 
Номер провадження 2/585/873/26 

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 травня 2026 року        м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області у складі: 
головуючої судді - Машини І.М., 
при секретарі судового засідання - Коваль К.І.,
сторін по справі:
представника позивача - Грицик Г.О.,
відповідача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду м. Ромни матеріали справи за позовом ОСОБА_2 , представник позивача Грицик Геннадій Олексійович, до ОСОБА_1 , про стягнення безпідставно збережених коштів за фактичне користування нерухомим майном, -
встановив :
19.03.2026 до суду звернувся представник позивача ОСОБА_2 , адвокат Грицик Г.О. з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за фактичне користування нерухомим майном.
Позовну заяву мотивував тим, що Позивач є законним власником частини об`єкта нерухомого майна - столової під літерою «Ж» загальною площею 521,0 кв.м., що входить до складу комплексу нежитлових будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . У липні 2025 року між Позивачем (через його уповноваженого представника) та Відповідачем, ОСОБА_1 , розпочалися переговори щодо передачі вищевказаного приміщення столової у тимчасове платне користування Відповідачу для здійснення нею складування матеріалів (поліетилену). За наслідками досягнення принципових домовленостей щодо істотних умов користування, сторонами було підготовлено письмовий проєкт Договору оренди майна, датований 01 серпня 2025 року. Відповідно до пунктів 4.1 та 5.1 цього проєкту, строк користування мав складати 2 роки 11 місяців, а розмір плати за користування майном сторони узгодили на рівні 5000 (п`ять тисяч) гривень за один календарний місяць. Пункт 5.2 передбачав, що оплата здійснюється не пізніше 5 числа кожного поточного місяця, додаю. Для належного оформлення договору Відповідач добровільно надала свої ідентифікаційні дані, надіславши фотокопію паспорта громадянина України та реєстраційного номера облікової картки платника податків (РНОКПП: НОМЕР_1 ). Довіряючи Відповідачу, Позивач надав їй безперешкодний фізичний доступ до об`єкта нерухомості у серпні 2025 року. Відповідач зайняла приміщення та розпочала його фактичне використання у власних цілях. На підтвердження серйозності своїх намірів та визнаючи узгоджений розмір плати за користування майном, Відповідач здійснила оплату за перші два місяці - серпень та вересень 2025 року (по 5000 грн за місяць). Кошти перераховувалися на банківську картку представника Позивача, адвоката Грицика Г.О. В подальшому Відповідач почала ухилятися від підписання паперового примірника Договору оренди майна та його повернення Позивачу. Таким чином, обов`язкова письмова форма правочину (ст. 793 ЦК України) не була дотримана, і договір оренди у розумінні цивільного законодавства залишився неукладеним. Починаючи з жовтня 2025 року і по березень 2026 року включно (протягом 6 повних місяців), Відповідач продовжувала фізично утримувати майно Позивача у своєму користуванні, однак повністю припинила здійснювати оплату за таке користування. На неодноразові повідомлення представника Позивача у месенджері «Viber» (у листопаді 2025 року, березні 2026 року) Відповідач жодним чином не реагує, приміщення Позивачу не повертає. Отже, Відповідач користується чужим нерухомим майном без наявності укладеного договору, при цьому безпідставно зберігає у себе грошові кошти у розмірі 5000 грн щомісяця за таке користування. Загальний розмір безпідставно збережених коштів за період з жовтня 2025 року по березень 2026 року (6 місяців) становить 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок. Враховуючи грубе порушення своїх майнових прав, Позивач змушений звернутися до суду за їх захистом.
04 травня 2026 року від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій він просить стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти за фактичне тривале користування нерухомим майном за загальний період з жовтня 2025 року по травень 2026 року у розмірі 40 000 грн.
В судовому засідання представник позивача Грицик Г.О. позовні вимоги підтримав, та просив стягнути з відповідачки безпідставно збережені кошти за фактичне користування нерухомим майном в сумі 35 000 грн., за період з жовтня 2025 року по квітень 2026 року включно. 
Відповідачка ОСОБА_1 проти задоволення позовних вимог заперечувала, зазначила, що нею не було укладено договору оренди, оскільки їй не було пред`явлено правовстановлюючих документів на нерухоме майно яким вона користується. При цьому факт користування нерухомим майном як орендарем не заперечувала.  
Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне позовну заяву задовольнити, виходячи із наступних підстав.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України та ст. 20 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду з метою захисту своїх цивільних прав, свобод чи інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
На підставі ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.03.2026 р. № 468851312 (номер відомостей про речове право: 60416165, індексний номер рішення про державну реєстрацію: 79552395 від 22.06.2025), ОСОБА_2 належить об`єкт нерухомості - столова під літерою «Ж» загальною площею 521,0 кв.м., що входить до складу комплексу нежитлових будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , вид спільної власності спільна часткова, розмір частки: 28/500 (а.с.6-7).
До матеріалів справи долучений проект Договору оренди майна від 01.08.2025, сторонами якого вказані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яким би мали регулюватись правовідносини, пов`язані із переданням ОСОБА_3 ) Орендареві ( ОСОБА_1 ) майна за адресою: АДРЕСА_1 , строком користування на 2 роки з розміром орендної плати 5000 грн. за один місяць (а.с.8-9).
До матеріалів справи стороною позивача також долучені: копія паспорту та картки платника податків відповідача, а також довідка про її місце реєстрації (а.с.10).
Відповідно до пункту 2.1 Договору про надання правової допомоги № 03 від 11.01.2021, укладеного між Позивачем та адвокатом Грициком Г.О., останній наділений повноваженнями «отримувати належне Клієнтові майно та грошові суми» , що легітимізує такий спосіб розрахунку та підтверджує факт отримання платежів безпосередньо в інтересах власника майна (а.с.11-12).
До позову долучені скрін шоти з екрану мобільного телефону щодо переписки сторін з приводу оренди нерухомого майна, належного позивачу, з якого вбачається про здійснення відповідачем платежу на рахунок адвоката Грицика Г. у розмірі 5000 грн. 04.09.2025 . 05 вересня 2025 року у відповідь на нагадування представника позивача про необхідність здійснення своєчасної оплати за поточний місяць, відповідач написала «За наступний місяць скинемо на тому тижні бо зараз не виходить» (а.с.13-14). 
26 вересня 2025 року було здійснено другий переказ коштів у розмірі 5000,00 грн. (а.с.17).
За змістом ч.1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 
Згідно з п. 4 ч.3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц та від 20 вересня 2018 року у справі № 925/230/17 сформувала сталий, обов`язковий для застосування правовий висновок щодо подібних правовідносин. Зокрема, Велика Палата зазначила, що у спорах про стягнення грошових коштів за користування майном до моменту оформлення особою права користування таким майном власник має право на отримання безпідставно збережених грошових коштів у порядку статті 1212 ЦК України. 
Тобто в такому разі суд виходить з того, що фактичний користувач майна без достатньої правової підстави за рахунок власника цього майна зберіг у себе грошові кошти, які мав заплатити за користування ним, отже, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. 
Аналогічний підхід послідовно підтримується Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду. У постанові від 09 квітня 2025 року у справі № 641/4273/19 Суд підтвердив, що факт збереження коштів за користування майном за відсутності належним чином укладеного договору є вичерпною підставою для застосування ст. 1212 ЦК України. Більше того, у постанові КЦС ВС від 20 вересня 2024 року у справі №628/1203/19 наголошено, що для стягнення безпідставно набутих коштів (кондикція) доведення вини набувача взагалі не вимагається - об`єктивного факту користування майном та несплати коштів достатньо.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.
Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1); жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 2); суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 3).
Оскільки проєкт Договору оренди майна від 01.08.2025 року не був підписаний, то між сторонами не виникли договірні зобов`язання з найму (оренди) у розумінні статті 759 Цивільного кодексу України. Відповідно, стягнення коштів як заборгованості з орендної плати є неможливим. 
У таких випадках захист прав власника майна здійснюється через інститут кондикції.
Як установлено судом, відповідач ОСОБА_1 з серпня 2025 року користується нежитловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить позивачу. 
Під час розгляду справи ОСОБА_1 особисто підтвердила, що вона і на даний час продовжує володіти та користуватися нерухомим майном, що належить позивачу.
Факт здійснення нею оплати за таке користування (двічі по 5000 грн.), підтверджується долученим до матеріалів справи доказами, при цьому відповідач не спростувала і не надала доказів, які б підтвердили факт відсутності заборгованості, про яку заявляє сторона позивача. 
Розмір коштів (5000 грн на місяць), про сплату яких домовились сторони, обґрунтований попередньою поведінкою самої Відповідачки, яка, як указано вище, сплачувала саме таку суму за попередні два місяці користування.
Верховний Суд у своїх постановах (зокрема, КЦС ВС від 25 червня 2025 року у справі № 484/4613/21 та від 01 квітня 2025 року у справі № 683/391/23) активно застосовує доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки). Суд касаційної інстанції роз`яснив, що доктрина venire contra factum proprium базується на римській максимі "ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці". В основі доктрини знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». 
Таким чином, отримавши доступ до приміщення та здійснивши оплату за серпень і вересень 2025 року по 5000 грн, Відповідач своєю поведінкою підтвердила факт прийняття майна в користування та погодилась із розміром оплати. 
Позивач обґрунтовано покладався на цю поведінку. 
Подальше ухилення від оплати (з жовтня 2025 року), за умови продовження використання приміщення, з одночасною відмовою від підписання письмового договору, є порушенням прав позивача, яке підлягає захисту в судовому порядку шляхом задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно збережених грошових коштів за фактичне користування нерухомим майном за період з жовтня 2025 року по квітень 2026 року включно в розмірі 35000 (тридцять п`ять тисяч) грн. 
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Нормами ч. 6 цієї статті визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Згідно з ч.3 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Позивачем подано заяву через ЄСІТС.
Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1064,96 грн. (коеф.0,8).
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 81, 264, 265, 315 ЦПК України, суд, - 

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 , представник позивача Грицик Геннадій Олексійович , до ОСОБА_1 , про стягнення безпідставно збережених коштів за фактичне користування нерухомим майном, задовольнити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно збережені грошові кошти за фактичне користування нерухомим майном за період з жовтня 2025 року по квітень 2026 року включно в розмірі 35000 (тридцять п`ять тисяч) грн. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 1064 (одну тисячу шістдесят чотири) гривні 96 копійок судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua
Позивач: ОСОБА_2 , РОНКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 . 
Представник позивача: Грицик Геннадій Олексійович , ел пошта: ІНФОРМАЦІЯ_1 , тел. НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 . 
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_4 . 
Повний текст рішення складено 20.05.2026 року.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО  МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ	  І. М. Машина