ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2026 року
м. Київ
справа № 607/17615/24
провадження № 61-3402св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Черняк Ю. В., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Молень Ростислав Богданович, на постанову Тернопільського апеляційного суду у складі колегії суддів: Храпак Н. М., Костів О. З., Хома М. В., 
від 12 лютого 2026 року, і виходив з такого.
Зміст позовної заяви та її обґрунтування 
1. У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до АТ КБ «ПриватБанк» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.
2. На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що 10 липня 
2024 року вона неправомірно була звільнена з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України - за угодою сторін, зокрема, через застосування до неї мобінгу, оскільки фактично роботодавець змусив її припинити трудові відносини за вказаною статтею КЗпП України внаслідок протиправних дій уповноважених осіб роботодавця, які були спрямовані на приниження гідності та честі працівника, її професійної репутації у формі психологічного та морального тиску, зокрема, зі застосуванням засобів електронних комунікацій, створення стосовно неї напруженої, ворожої, образливої атмосфери, що змусило її недооцінювати власну професійну придатність та звільнитися.
3. З урахуванням викладеного,  ОСОБА_1 просила позов поновити її на роботі на посаді головного фахівця відділу малого бізнесу в м. Тернополі АТ КБ «ПриватБанк», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 38 458,11 грн, стягнути моральну шкоду у розмірі 300 000,00 грн.
Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції
4. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 
у складі судді Дзюбича В. Л. від 03 жовтня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
5. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного фахівця відділу малого бізнесу в м. Тернополі АТ КБ «ПриватБанк».
6. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з моменту її звільнення 
(11 липня 2024 року) по дату винесення судового рішення (03 жовтня 2025 року), з розрахунку середньомісячного заробітку у розмірі 465 721,48 грн з відповідним утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
7. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 20 000,00 грн в якості відшкодування моральної шкоди.
8. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
9. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зі змісту аудіозапису розмови слідує, що між сторонами спору дійсно велися розмови про припинення трудового договору та позивачку примушували до написання заяви про звільнення з посади поза її волею, залякуючи та спонукаючи до вчинення нехарактерних дій. Надання відпустки ОСОБА_1 нерозривно пов`язувалося з подальшим її звільненням. При припиненні трудового договору з позивачкою фактично не було домовленості між працівником і роботодавцем і у позивачки була відсутня добра воля на припинення трудових відносин. Встановленні у справі обставини є підставою для поновлення позивачки на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.
Основний зміст та мотиви судового рішення суду апеляційної інстанції 
10. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2025 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди відмовлено.
11. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
12. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачка не надала доказів наявності у неї згоди її співрозмовниці на запис розмови, а із запису неможливо встановити, що співрозмовниця була попереджена про те, що розмова записується. Доданий до позову звукозапис розмови, на який посилається позивачка, визнано недопустимим доказом.
13. При наданні щорічної відпустки банк діяв відповідно до вимог чинного законодавства і обставини використання ОСОБА_1 щорічної відпустки жодним чином не підтверджують мобінгу з боку роботодавця. ОСОБА_1 не подавала заяву про анулювання (відкликання) заяви про звільнення і відразу після припинення трудового договору з АТ КБ «ПриватБанк» працевлаштувалась до іншого банку, що було підтверджено самою позивачкою. У матеріалах справи відсутні належні, достовірні та достатні докази вчинення відносно позивачки систематичних, тривалих, умисних дій роботодавця у формі психологічного тиску, створення напруженої, ворожої, образливої атмосфери, які спрямовані на приниження честі та гідності ОСОБА_1 , її ділової репутації, в тому числі з метою припинення з нею трудових відносин. 
Узагальнені доводи касаційної скарги
14. 16 березня 2026 року  ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат 
Молень Р. Б., через підсистему «Електронний суд» звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Тернопільського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року та залишити в силі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 жовтня 
2025 року.
15. Підставами касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції заявниця зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 553/1268/15, 
від 19 вересня 2023 року у справі № 694/637/20, від 01 травня 2024 року у справі № 369/2379/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з нормами статей 76, 77, 89 та 100 Цивільного процесуального кодексу України при вирішенні питання допустимості електронного доказу у вигляді звукозапису розмови, здійсненого одним з учасників такої розмови без попереднього повідомлення інших учасників (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).Крім того, зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
16. У касаційній скарзі заявниця посилається на те, що суд апеляційної інстанції неправильно витлумачив положення Конституції України, зокрема статті 32, яка встановлює заборону на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди. Зазначена норма не поширюється на випадки, коли особа здійснює фіксацію власної розмови, учасником якої вона є, з метою захисту своїх прав та законних інтересів. Вказує, що вона не втручалася у приватне спілкування сторонніх осіб, а лише зафіксувала власну розмову зі своїми керівниками, що відбувалася у межах трудових відносин та стосувалася питання надання щорічної відпустки та примусу до звільнення. Суд апеляційної інстанції також безпідставно застосував положення статті 271 ЦК України щодо права особи на приватне життя, не врахувавши, що спірна розмова відбувалася у службовому контексті. Звукозапис розмови є електронним доказом, який безпосередньо підтверджує обставини психологічного тиску та вимоги щодо її звільнення, а тому має істотне значення для правильного вирішення справи. 
17. Згідно з доводами касаційної скарги, суд апеляційної інстанції неправомірно не взяв до уваги належний доказ (звукозапис), пославшись на відсутність згоди співрозмовників на запис розмови. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , допитані судом першої інстанції як свідки, підтвердили факт ведення відповідної розмови та не заперечували, що на аудіозаписі зафіксовано їхні голоси, що фактично підтверджує достовірність та належність зазначеного доказу.
18. Також заявниця посилається на те, що зміст зафіксованих на аудіозаписі висловлювань свідчить про застосування до неї психологічного та морального тиску у формі ультимативних пропозицій щодо припинення трудових відносин, зокрема шляхом погроз звільнення «за статтею» або поставлення можливості реалізувати право на відпустку у залежність від подання заяви про звільнення. За таких обставин, її волевиявлення на написання заяви про звільнення не може вважатися вільним, а сформувалося під впливом психологічного тиску з боку представників відповідача.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
19. Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі № 607/17615/24.
20. Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Доводи відзиву на касаційну скаргу
21. У поданому відзиві на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою. Зазначає, що апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що при наданні щорічної відпустки банк діяв відповідно до вимог чинного законодавства. Зазначає, що звернення роботодавця до працівника з пропозицією припинити трудові відносини не може розцінюватись як будь-яка з форм цькування, а працівник має право відповісти згодою або відмовою. Рішення суду першої інстанції з висновком про наявність тиску з боку роботодавця через пропозицію припинення трудового договору за угодою сторін ухвалено з порушенням норм матеріального права, а саме пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, яка не обмежує роботодавця у висловленні ініціативи на припинення трудового договору. Відтак апеляційним судом було правомірно і обґрунтовано скасовано незаконне рішення суду першої інстанції. Також колегія суддів апеляційного суду обґрунтовано виснувала, що наданий позивачкою в якості доказу звукозапис є недопустимим доказом, оскільки він здобутий незаконним шляхом.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
22. 01 червня 2005 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено безстроковий трудовий договір.
23. Наказом № Е.DN-УВ-2024-7535832-n від 10 липня 2024 року 
ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, за угодою сторін. З наказом позивачка ознайомлена.
24. До звільнення, починаючи з 17 серпня 2021 року, ОСОБА_1 обіймала посаду головного фахівця відділу малого бізнесу в м. Тернополі, код МС 1100000060 (наказ № Е.DN-ПП-2021-7122809).
25. Будучи допитаною в судовому засіданні у суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_1 вказувала, що заяву на звільнення за угодою сторін вона написала внаслідок психологічного тиску з боку безпосереднього керівника ОСОБА_2 та прямого - з боку ОСОБА_3 . Причиною написання вказаної заяви стала протиправна поведінка вказаних осіб при вирішенні питання про надання їй чергової відпустки за 2024 рік.
26. Зазначила, що наприкінці травня місяця 2024 року на її електронну адресу в електронній системі банку надійшло повідомлення від відділу кадрів про те, що згідно з календарем відпусток у неї в червні місяці 2024 року запланована щорічна відпустка найдовшої тривалості й, відповідно, 13 червня 2024 року вона сформувала заяву щодо відпустки тривалістю 14 календарних днів, починаючи 
з 24 червня 2024 року. З цієї дати було узгоджено заміщення її на час відпустки спеціалістами банку ОСОБА_4 (фахівець з кадрового діловодства) та Марценюк Л. І. (головний фахівець відділу малого бізнесу в м. Тернополі).
27. Однак, керівник відділу малого бізнесу в м. Тернопіль ОСОБА_2 
14 червня 2024 року зробила в системі електронного документообігу 
АТ КБ «Приват Банк» зауваження, вимагаючи додати візу ОСОБА_3 .
28. У подальшому, 14 червня 2024 року ОСОБА_3 , яка є заступником директора Західного головного регіонального управління АТ КБ «ПриватБанк», на сайті зробила зауваження, а саме: «КПІ? План?», на що позивачка ІНФОРМАЦІЯ_1 дала відповідь ОСОБА_3 про стан виконання планів, й остання зробила ще одне зауваження: «Ми ж домовлялись! Після виконання КПІ».
29. Позивачка вказувала, що саме ОСОБА_3 поставила умову отримання відпустки з виконанням показників. Стверджувала, що в усних розмовах із ОСОБА_2 та телефонних із ОСОБА_3 повідомляла останніх, що завчасно придбала квитки для поїздки на відпочинок та провела оплату за заброньоване житло, на що останні не реагували й дали зрозуміти, що вона у відпустку не піде.
30. Отримавши відмову у наданні щорічної відпустки, вона ІНФОРМАЦІЯ_1 направила на адресу ОСОБА_3 лист, в якому вказала, що порушуються її трудові права і вона розцінює це як мобінг, що зафіксовано в системі документообігу банку, знімок екрану якого вона додає.
31. Не отримавши жодної відповіді, наступного дня, 19 червня 2024 року, вона направила рекомендованим відправленням на адресу головного офісу 
АТ КБ «ПриватБанк» письмову заяву з проханням надати чергову відпустку.
32. Після описаних суперечок зі сторони ОСОБА_3 та подій із написанням заяви у центральний офіс банку зі сторони вказаних осіб, а саме: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позивачка вказувала на цькування як у прямих розмовах так і телефонних з відкритою вимогою про її звільнення з банку.
33. Вказувала, що умовою надання відпустки посадовими особами була поставлена вимога про звільнення за власним бажанням після повернення з відпочинку, на що у подальшому було змінено підставу звільнення - за угодою сторін.
34. Розмова з ОСОБА_2 була зафіксована на мобільний телефон.
35. Керівництво банку погодилося звільнити позивачку за згодою сторін, про що вона повинна була написати заяву до відпустки, з виплатою грошової компенсації у розмірі трьох посадових окладів. У подальшому сторони узгодили написання такої заяви після відпустки.
36. Позивачка звертала увагу суду, що наказ про відпустку був підписаний ОСОБА_2 21 червня 2024 року після закінчення робочого дня, біля 18:10 год. До останнього вона не знала чи йде у відпустку, чи ні.
37. Окрім того, ОСОБА_1 зазначала, що не підшуковувала іншого місця роботи за час роботи у АТ КБ «ПриватБанк» і відкидає звинувачення ОСОБА_2 у тому, що вона брала попередні відпустки для подальшого працевлаштування в інших банках.
38. Допитана в якості свідка ОСОБА_2 пояснила, що дійсно 
ОСОБА_1 працювала на посаді головного фахівця відділу малого бізнесу в м. Тернополі. У червні місяці ОСОБА_1 було запропоновано розірвати трудовий договір за угодою сторін, на що остання погодилася і добровільно, без будь-якого примусу написала таку заяву, попередньо підшуковувала собі інше місце роботи. Заперечувала застосування психологічного тиску на ОСОБА_1 при вирішенні питання про звільнення останньої.
39. У своїх показах, після прослуховування звукозапису її розмови із ОСОБА_1 , не заперечила, що така розмова відбулася, однак вказала, що не давала згоди на її здійснення і розмова вирвана з контексту. Також підтвердила, що під час розмови був дзвінок та проводилася розмова з 
ОСОБА_3 . Ціллю самої розмови було проведення спільної селекторної наради з регіональним менеджером ОСОБА_5 для узгодження подальших планів співпраці та підвищення ефективності роботи 
ОСОБА_1 .
40. Зазначала, що у п`ятницю 21 червня 2024 року біля 17:50 год вона прийняла рішення про надання відпустки позивачці.
41. Допитана в якості свідка ОСОБА_3 пояснила, що працює на посаді заступника директора ЗГРУ АТ КБ «ПриватБанк». У коло її обов`язків входить візування відпусток працівникам. Зазначила, що дійсно робила зауваження при наданні відпустки позивачці щодо залучення клієнтів, виконання планів, КПІ та домовленостей. Після зауважень та скарги ОСОБА_1 на застосування мобінгу вона зняла свою візу, забрала зауваження щодо виконання заяви про відпустку.Питання звільнення позивачки звучало, але конкретного бажання звільнитися зі сторони ОСОБА_1 не висловлювалося. Також свідок не заперечила того факту, що на звукозаписі, наданому позивачкою, є фрагмент телефонної розмови з ОСОБА_2 .
42. Судом першої інстанції досліджено звукозапис розмови між позивачкою та ОСОБА_2 , зроблений ОСОБА_1 на мобільний телефон у кабінеті керівника банку.
Позиція Верховного Суду
43. Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
44. Відповідно до пунктів 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
45. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
46. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
47. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
48. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
49. Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізично особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
50. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.
51. У випадку коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.
52. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у разі взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.
53. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.
54. Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.
55. Схожий за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду 
від 31 серпня 2020 року у справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19).
56. Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника (див. постанови Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 539/65/17, від 07 жовтня 
2020 року в справі № 234/3268/19, від 20 вересня 2024 року у справі 
№ 559/1026/23).
57. У цій справі позивачка посилалася, зокрема, на те, що її звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України стало наслідком застосуванням до неї морально-психологічного тиску (мобінгу) із сторони працівників роботодавця (безпосереднього керівника), фактично її змусили написати заяву про звільнення за угодою сторін, намірів припинення трудових відносин із роботодавцем у неї не було. 
58. Конвенція МОП № 190 захищає від усіх форм насильства і домагань у сфері праці.
59. 11 грудня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню)» № 2759-IX (далі - Закон № 2759-IX), згідно з яким були внесені зміни до низки нормативно-правових актів, зокрема до КЗпП України, Закону України «Про колективні договори», визначено поняття мобінгу, врегульовано питання щодо захисту прав учасників трудових правовідносин від мобінгу, а також визначено механізми його протидії.
60. Відповідно до статті 2-2 КЗпП України мобінг (цькування) - це систематичні (повторювані) тривалі умисні дії або бездіяльність роботодавця, окремих працівників або групи працівників трудового колективу, які спрямовані на приниження честі та гідності працівника, його ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення ним трудових прав та обов`язків, що проявляються у формі психологічного та/або економічного тиску, зокрема із застосуванням засобів електронних комунікацій, створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери, у тому числі такої, що змушує його недооцінювати свою професійну придатність. 
61. Формами психологічного та економічного тиску, зокрема, є: 
- створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери (погрози, висміювання, наклепи, зневажливі зауваження, поведінка загрозливого, залякуючого, принизливого характеру та інші способи виведення працівника із психологічної рівноваги); 
- безпідставне негативне виокремлення працівника з колективу або його ізоляція (незапрошення на зустрічі і наради, в яких працівник, відповідно до локальних нормативних актів та організаційно-розпорядчих актів має брати участь, перешкоджання виконанню ним своєї трудової функції, недопущення працівника на робоче місце, перенесення робочого місця в непристосовані для цього виду роботи місця); 
- нерівність можливостей для навчання та кар`єрного росту; 
- нерівна оплата за працю рівної цінності, яка виконується працівниками однакової кваліфікації;
- безпідставне позбавлення працівника частини виплат (премій, бонусів та інших заохочень); 
- необґрунтований нерівномірний розподіл роботодавцем навантаження і завдань між працівниками з однаковою кваліфікацією та продуктивністю праці, які виконують рівноцінну роботу. 
62. Вимоги роботодавця щодо належного виконання працівником трудових обов`язків, зміна робочого місця, посади працівника або розміру оплати праці в порядку, встановленому законодавством, колективним або трудовим договором, не вважаються мобінгом (цькуванням). 
63. Особи, які вважають, що вони зазнали мобінгу (цькування), мають право звернутися із скаргою до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та/або до суду.
64. З набранням чинності Закону № 2759-IX на законодавчому рівні було врегульовано підстави для припинення трудових правовідносин, у зв`язку з встановленням факту мобінгу. Зокрема, зазначені підстави визначені частиною третьою статті 38, пунктом 12 частини першої статті 40, пунктом 1-2 частини першої статті 41 КЗпП України.
65. Подібні аспекти висвітлені у постанові Верховного суду від 24 липня 2024 року у справі № 932/4759/21 (провадження № 61-18560св23).
66. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
67. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
68. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
69. Статтями 4, 9 Конвенції МОП N 158 про припинення трудових відносин 
з ініціативи роботодавця 1982 року передбачено, що трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. Тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавці.
70. Водночас, у справах про встановлення (підтвердження) факту мобінгу позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що мали місце такі події/обставини. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.
71. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, обґрунтовано виходив з того, що звільнення позивачки було проведено у відповідності до вимог трудового законодавства (пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України). 
72. Встановлені у справі обставини свідчать про те, що ініціатива щодо припинення трудового договору виходила від роботодавця, що не суперечить вимогам трудового законодавства, є цілком правомірним та не свідчить про порушення вимог пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Позивачці була висунута усна пропозиція на припинення з нею трудового договору за угодою сторін, на яку вона мала право погодитись, або ж відмовитись. Пропозиція щодо припинення трудового договору була висунута в усній формі, на що позивачка відповіла написанням заяви про звільнення за угодою сторін. 
73. Таким чином, волевиявлення позивачки на припинення трудового договору за угодою сторін і дати звільнення підтверджено її письмовою заявою. У заяві про звільнення позивачка зазначила, що претензій до банку вона не має (т. 1, а. с. 96).
74. При наданні щорічної відпустки банк діяв відповідно до вимог чинного законодавства, і обставини використання ОСОБА_1 щорічної відпустки у період з 24 червня 2024 року по 07 липня 2024 року достовірно не підтверджують в діях роботодавця ознак мобінгу. 
75. Слід зазначити, що заяву про припинення трудового договору за угодою сторін позивачкою було подано 08 липня 2024 року, тобто після виходу з щорічної відпустки, доказів того, що у день подання заяви до неї вчинявся тиск з боку роботодавця, матеріали справи не містять. 
76. Про реальність волевиявлення  ОСОБА_1 свідчать також ті факти, що після дати звільнення позивачка не з`являлась на роботі, не зверталась до банку зі зверненнями про анулювання домовленості про припинення трудового договору, не вчиняла будь-яких інших дій, направлених на продовження трудових правовідносин. 
77. Апеляційним судом також встановлено, що відразу після припинення трудового договору з АТ КБ «Приват Банк» позивачка працевлаштувалась до іншого банку, що було підтверджено самою позивачкою. 
78. Відтак, у цій справі відсутні докази на підтвердження того, що припинення трудового договору відбулося внаслідок застосування до позивачки протягом тривалого часу психологічного та економічного тиску, негативного впливу з боку роботодавця. Окрім зазначеного, поведінка позивачки після припинення трудового договору, може вказувати на відсутність намірів продовжувати трудові відносини з АТ КБ «ПриватБанк».
79. У постанові від 22 січня 2026 року у справі № 642/2981/24 (провадження 
№ 61-1269св25) Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що наданий позивачем аудіозапис розмови є неналежним доказом, адже співрозмовники на таких записах не ідентифіковано, з цих аудіозаписів неможливо встановити дату, час та місце, коли та де така розмова відбувалася. Відповідних експертиз про відповідність голосів конкретним особам позивачем та її представником не заявлялось. Крім цього, при відтворенні вказаного аудіозапису встановлено, що на ньому міститься розмова, де дві особи сперечаються, що не може бути розцінено як мобінг, цькування чи застосування насильства до працівника. 
80. У наданому  ОСОБА_1 аудіозаписі до суду першої інстанції зафіксована розмова двох осіб, які ведуть дискусію щодо відносин, які склалися у колективі, навантаження працівників, вчасне виконання посадових обов`язків, питань організації роботи відділу, конфліктів у середині колективу. Також обговорювалося питання надання працівнику відпуски та порядок виконання трудових обов`язків до відбуття у заплановану відпустку.
81. Аудіозапис та пояснення свідків не містять достовірних та беззаперечних відомостей про вчинення відносно позивачки психологічного тиску і примушування її до написання заяви про звільнення за угодою сторін.
82. За таких обставин апеляційний суд зробив обґрунтований висновок, що у відповідача були підстави провести звільнення позивачки на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, а подальша зміна позиції позивачки не впливає на чинність досягнутої домовленості з роботодавцем.
83. Слід також зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
84. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів касаційної скарги по суті спору та їх відображення в оскарженій постанові апеляційного суду (з урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження), питання вмотивованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, апеляційним судом сторонам спору надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків суду апеляційної інстанції.
85. Колегія суддів, надаючи оцінку судовим рішенням на предмет їх законності у межах доводів касаційної скарги, погоджується з висновками суду апеляційної інстанції. За встановлених у цій справі обставин апеляційний суд правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов загалом обґрунтованих висновків про часткове задоволення позовних вимог.
86. Висновки апеляційного суду не суперечать висновкам, які містяться у постановах Верховного Суду, на які заявник послався в обґрунтування доводів касаційної скарги.
87. Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, враховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі 
№ 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21)).
88. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
89. З урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 402, 403, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Молень Ростислав Богданович, залишити без задоволення.
2. Постанову Тернопільського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційноїінстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

Ю. В.Черняк

В. В. Шипович