УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №275/1095/25 Головуючий у 1-й інст. Миколайчук П. В. 
Категорія 39 Доповідач Галацевич О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Галацевич О.М. 
суддів Григорусь Н.Й., 
Панкеєвої В.А.

розглянувши у письмовому провадженні у місті Житомирі цивільну справу №275/1095/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 30 січня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Лівочки Л.І., у селищі Брусилів,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі – ТОВ «Споживчий центр», Товариство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 8868,21 грн.
Позов обґрунтовано тим, що 06 січня 2023 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 в електронній формі укладено кредитний договір (оферту) №06.01.2023-100002229, за умовами якого відповідачу надано кредит у сумі 7000 грн строком на 70 календарних днів.
Позивач зазначав, що договір підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію». Умовами договору передбачено процентну ставку «Економ» у розмірі 1,2 % за один день користування кредитом, процентну ставку «Стандарт» у розмірі 1,5 % за один день користування кредитом, а також комісію у розмірі 15 % від суми кредиту.
На підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позивач посилався на перерахування кредитних коштів відповідачу на зазначений ним платіжний засіб через систему LiqPay, а також надані до матеріалів справи заявку, примірник кредитного договору, квитанцію LiqPay та довідку-розрахунок заборгованості.
Крім того, позивач зазначав, що відповідач частково здійснював платежі на погашення заборгованості за кредитним договором, а саме: 2457,59 грн 19 січня 2023 року, 1137,09 грн 02 лютого 2023 року та 2457,59 грн 22 лютого 2023 року, що, на думку позивача, свідчить про визнання ним кредитних зобов`язань.
Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 30 січня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ТОВ «Споживчий центр» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
В апеляційній скарзі Товариство зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність факту надання кредитних коштів, неповно з`ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права.
Апелянт вказує, що кредитний договір укладено сторонами в електронній формі відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію», а відповідач підписав його одноразовим ідентифікатором після проходження процедури ідентифікації та підтвердження умов кредитування в особистому кабінеті на сайті кредитодавця. Також ТОВ «Споживчий центр» зазначає, що матеріали справи містять належні докази перерахування кредитних коштів відповідачу, зокрема заявку, примірник кредитного договору, квитанцію LiqPay та довідку-розрахунок заборгованості. На думку апелянта, відсутність банківської виписки не свідчить про недоведеність факту надання кредиту, оскільки позивач не є банківською установою та не має доступу до банківської інформації щодо рахунків клієнта. Крім того, апелянт посилається на те, що здійснення відповідачем часткових платежів на виконання кредитного договору свідчить про визнання ним кредитних зобов`язань та факту отримання кредитних коштів. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів перерахування кредитних коштів.
Зазначає, що подані ТОВ «Споживчий центр» розрахунок заборгованості, довідки та квитанція LiqPay є документами, сформованими самим позивачем, не містять електронних підписів чи інших підтверджень їх створення та не підтверджують фактичного зарахування грошових коштів на рахунок відповідача. Також вказує, що позивачем не надано банківських виписок чи інших документів банківської установи, які б підтверджували факт перерахування коштів та належність платіжної картки, на яку були перераховані кошти, саме відповідачу. Крім того, відповідач зазначає, що сам факт укладення кредитного договору, використання одноразового ідентифікатора та проходження ідентифікації через систему BankID не підтверджує фактичного отримання кредитних коштів, оскільки кредитний договір є реальним договором та вважається укладеним з моменту передачі грошових коштів позичальнику. Посилаючись на практику Верховного Суду, відповідач вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог.
Відповідно до вимог статей 368, 369 ЦПК України розгляд справи судом апеляційної інстанції проводиться за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи, 06 січня 2023 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір (оферту) №06.01.2023-100002229 шляхом обміну електронними повідомленнями, який підписаний одноразовим ідентифікатором.
Пунктом 2.1 розділу 2 пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) передбачено, що електронний кредитний договір, частиною якого є дана пропозиція, укладається кредитодавцем та позичальником у порядку, визначеному Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до пунктів 2.2-2.2.3 розділу 2 пропозиції про укладення кредитного договору електронний кредитний договір складається із пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), заявки, сформованої після ідентифікації позичальника та погодження умов кредитування, а також відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепту), підписаної одноразовим ідентифікатором, отриманим у смс-повідомленні на номер телефону, зазначений під час реєстрації.
Згідно з пунктом 2.3 пропозиції про укладення кредитного договору кредитодавець розміщує оферту на власному вебсайті, позичальник проходить ідентифікацію в особистому кабінеті, обирає умови кредитування, після чого кредитодавець направляє йому оферту, заявку та формує відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) для її підписання одноразовим ідентифікатором, який надсилається позичальнику в смс-повідомленні.
Пунктами 3.1, 3.3 розділу 3 пропозиції про укладення кредитного договору передбачено, що кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернути кредит, сплатити проценти та комісію.
За змістом пункту 4.1 пропозиції про укладення кредитного договору кредит надається на умовах строковості, платності та поворотності шляхом перерахування коштів на банківський рахунок споживача.
Пунктом 4.3 пропозиції про укладення кредитного договору визначено, що днем надання кредиту є день списання відповідної суми коштів з рахунку кредитора, а днем погашення кредиту - день зарахування коштів на поточний рахунок кредитора.
Вказаний кредитний договір складається з пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), заявки та підтвердження позичальника про укладення кредитного договору, які підписані одноразовим ідентифікатором «Р425» (а.с.30-35).
Зі змісту заявки споживача ОСОБА_1 від 06 січня 2023 року та примірної відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепту) вбачається, що реквізитами електронного платіжного засобу, визначеного позичальником для перерахування кредитних коштів, є платіжна картка № НОМЕР_1 хх-хххх-3436 (а.с.33 зворот-35).
Відповідно до умов заявки споживача та примірної відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепту) ОСОБА_1 надано кредит у сумі 7000 грн строком на 70 днів, з датою повернення 16 березня 2023 року, із процентною ставкою «Економ» у розмірі 1,2 % за один день користування кредитом та процентною ставкою «Стандарт» у розмірі 1,5 % за один день користування кредитом.
Згідно з карткою субконто «Договори, контрагенти» за період з 06 січня 2023 року по 31 жовтня 2025 року ОСОБА_1 частково здійснював платежі на погашення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 6052,27 грн (а.с.19-24).
Матеріали справи також містять договір №4507 від 01 листопада 2020 року про надання послуг у системі LiqPay, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Споживчий центр», відповідно до якого банк здійснює дистанційне обслуговування, прийом та перерахування платежів на банківські картки платників за допомогою системи LiqPay (а.с.11-16).
До матеріалів справи долучено квитанцію LiqPay №2183947051 від 06 січня 2023 року про електронний переказ коштів із призначенням платежу «видача за договором №06.01.2023-100002229», із зазначенням номера платіжного інструменту 444111хх36 (а.с.88).
Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості ОСОБА_1 , наданої ТОВ «Споживчий центр», заборгованість за кредитним договором за період з 06 січня 2023 року по 30 березня 2023 року становить 8868,23 грн, з яких: 5447,91 грн - заборгованість за основним боргом та 3420,32 грн - заборгованість за процентами (а.с.50).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факту перерахування кредитних коштів саме відповідачу, оскільки надані ТОВ «Споживчий центр» договір про надання послуг у системі LiqPay, квитанція LiqPay та розрахунок заборгованості не підтверджують фактичного зарахування коштів на банківський рахунок ОСОБА_1 із використанням реквізитів платіжної картки 4441-11хх-хххх-3436.
З такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується.
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно з частинами першою, третьою статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
За змістом статей 1054, 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі, а за таким договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що договір про споживчий кредит укладається у письмовій формі, зокрема в електронному вигляді з накладенням електронних підписів або інших аналогів власноручних підписів сторін у порядку, визначеному законодавством.
Відповідно до частин третьої, дванадцятої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти та її прийняття другою стороною, а електронний договір, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Частиною першою статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний правочин може бути підписаний, зокрема, електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
У постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 та від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19 зроблено висновок, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму, а договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді.
Матеріалами справи підтверджено, що 06 січня 2023 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №06.01.2023-100002229 в електронній формі шляхом акцептування відповідачем пропозиції кредитодавця та підписання договору одноразовим ідентифікатором «Р425».
Зі змісту пропозиції про укладення кредитного договору, заявки споживача та відповіді позичальника про прийняття пропозиції вбачається, що відповідач пройшов передбачену договором процедуру оформлення кредиту, обрав умови кредитування, погодив істотні умови договору та підписав акцепт одноразовим ідентифікатором.
За умовами заявки та акцепту ОСОБА_1 надавався кредит у сумі 7000 грн строком на 70 днів, із датою повернення 16 березня 2023 року, процентною ставкою «Економ» 1,2 % за один день користування кредитом та процентною ставкою «Стандарт» 1,5 % за один день користування кредитом.
У заявці споживача від 06 січня 2023 року та відповіді позичальника про прийняття пропозиції зазначено реквізити електронного платіжного засобу для перерахування кредитних коштів: 4441-11хх-хххх-3436.
Отже, сторони досягли згоди щодо істотних умов кредитного договору, а сам договір укладено в електронній формі з дотриманням вимог Закону України «Про електронну комерцію».
Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо недоведеності факту перерахування відповідачу кредитних коштів. 
Згідно з пунктом 4.1 пропозиції про укладення кредитного договору кредит надається позичальнику шляхом перерахування коштів на банківський рахунок споживача.
До матеріалів справи долучено квитанцію LiqPay №2183947051 від 06 січня 2023 року про електронний переказ коштів із призначенням платежу «видача за договором №06.01.2023-100002229», у якій зазначено номер платіжного інструменту 444111хх36.
Зазначений номер платіжного інструменту узгоджується з реквізитами платіжної картки 4441-11хх-хххх-3436, які містяться у заявці споживача та відповіді позичальника про прийняття пропозиції.
Відповідно до договору №4507 від 01 листопада 2020 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Споживчий центр», банк забезпечує дистанційне обслуговування, прийом та перерахування платежів за допомогою системи LiqPay на банківські картки платників. Отже, перерахування кредитних коштів через систему LiqPay відповідало визначеному сторонами способу виконання кредитодавцем свого обов`язку з надання кредиту.
При цьому відповідач, заперечуючи факт отримання кредитних коштів, не надав суду відомостей чи доказів щодо належності іншій особі платіжної картки, реквізити якої були зазначені під час оформлення кредиту, або щодо неправомірного використання його персональних даних при укладенні спірного договору.
Апеляційний суд також враховує, що ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, не відкривало відповідачу банківського рахунку та об`єктивно не володіє банківськими виписками щодо руху коштів по рахунку позичальника. Водночас саме відповідач як власник відповідного рахунку не був позбавлений можливості надати суду докази на підтвердження своїх заперечень щодо неотримання коштів або неналежності йому платіжної картки, однак таких доказів не подав.
Крім того, згідно з карткою субконто «Договори, контрагенти» за договором №06.01.2023-100002229 ОСОБА_1 після укладення кредитного договору здійснював часткове погашення заборгованості на загальну суму 6052,27 грн.
Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020 року у справі №127/23910/14-ц дійшов висновку, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є дією, яка свідчить про визнання ним боргу.
Наведені обставини у своїй сукупності підтверджують не лише факт укладення сторонами кредитного договору, а й виконання ТОВ «Споживчий центр» обов`язку з надання відповідачу кредитних коштів на платіжний засіб, реквізити якого були зазначені під час оформлення кредиту.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі №916/3027/21 зазначено, що сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо.
Водночас суд першої інстанції, оцінюючи надані позивачем докази окремо один від одного, не врахував їх взаємний зв`язок та сукупність, зокрема укладення електронного кредитного договору, зазначення відповідачем реквізитів платіжної картки, квитанцію LiqPay про перерахування коштів за цим договором та подальше часткове погашення відповідачем заборгованості.
Згідно з довідкою-розрахунком про стан заборгованості за кредитним договором №06.01.2023-100002229 від 06 січня 2023 року заборгованість ОСОБА_1 становить 8868,23 грн, з яких: 5447,91 грн - основний борг, 3420,32 грн - проценти. Проценти за кредитом нараховані за період з 06 січня 2023 року по 30 березня 2023 року.
Відповідач не надав власного розрахунку заборгованості або доказів неправильності визначеного позивачем розміру основного боргу та процентів.
Апеляційний суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, відповідно до якого право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення вимоги відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України. Після спливу строку кредитування права та інтереси кредитодавця забезпечуються положеннями статті 625 ЦК України.
Нараховані позивачем проценти у розмірі 3420,32 грн не перевищують розміру процентів, які могли бути нараховані за погодженими сторонами умовами кредитування в межах визначеного договором строку.
За таких обставин, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №06.01.2023-100002229 у розмірі 8868,21 грн.
Отже, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не надав належної оцінки доказам у їх сукупності та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.
У апеляційній скарзі ТОВ «Споживчий центр» також просило вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад цивільного судочинства є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно із частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
На підставі частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Матеріалами справи підтверджується, що ТОВ «Споживчий центр» сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2422,40 грн (платіжна інструкція №СЦ00051403 від 05 листопада 2025 року, а.с.36) та за подання апеляційної скарги у розмірі 3633,60 грн (платіжна інструкція №СЦ00083019 від 27 лютого 2026 року, а.с.147), а всього 6056 грн.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позову, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору у загальному розмірі 6056 грн.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, у зв`язку із чим відповідно до ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
З урахуванням положень частини шостої статті 19, частини третьої статті 389 ЦПК України дана справа є малозначною, у зв`язку з чим постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» задовольнити.
Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 30 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Стягнути з ОСОБА_1  (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (місцезнаходження: м.Київ, вул. Саксаганського, 133А, ЄДРПОУ 37356833) заборгованість за кредитним договором №06.01.2023-100002229 від 06 січня 2023 року у розмірі 8868,21 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (місцезнаходження: м.Київ, вул. Саксаганського, 133А, ЄДРПОУ 37356833) судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій у розмірі 6056 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий 

Судді