ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 червня 2026 року	справа № 380/19511/25	
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Качур Р.П. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 , які полягають у вирішенні питання про звільнення позивача з військової служби на підставі припису підпункту «г» пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» всупереч вимогам п. 233 Положення № 1153/2008;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 повторно розглянути заяви (вх. № 2056 від 11.06.2025, вх. № 2577 від 02.07.2025 та № 3268 від 31.07.2025) з урахуванням вимог п. 233 Положення № 1153/2008
Позивач в обґрунтування позовних вимог вказав, що його батько, ОСОБА_2 , звернувся до відповідача із заявами в яких просив розглянути питання можливого звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації. Проте, відповідач відмовив у задоволенні заяви, покликаючись на відсутність підстав для звільнення позивача. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, тому звернувся до суду із цим позовом.
Ухвалою суду від 29.09.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі.
На адресу суду від відповідача надійшов відзив, у якому проти позовних вимог заперечив. Вказав, що позивач не звертався з рапортом до командування військової частини НОМЕР_1 та не надав підтверджуючі документи для розгляду та прийняття рішення по суті. Вказав, що звернення ОСОБА_2 , батька позивача, не є підставою для розгляду та прийняття рішення про звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби, та саме звернення ОСОБА_2 не містить вимоги про звільнення з військової служби, а містить вимогу надати відстрочку від проходження військової служби у зв`язку з сімейними обставинами. Звернув увагу, що Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (Редакція станом на 22.09.2025) не передбачено надання відстрочки. Інститут «відстрочки» регулюється Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», від 21.10.1993 № 3543-XII. 
Відповідач звернув також увагу на те, що надаючи аналіз документів, доданих до заяви (клопотання) ОСОБА_2 , батька військовослужбовця ОСОБА_1 , про відстрочку від проходження військової служби у зв`язку з сімейними обставинами, що серед них відсутні документи про наявність у ОСОБА_2 інвалідності І чи ІІ групи. Таким чином, вважає, що станом на час розгляду звернення громадянина ОСОБА_2 , батька військовослужбовця ОСОБА_1 , були відсутні законні підстави на звільнення.
Щодо позовних вимог, - зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 повторно розглянути заяви відповідач зазначив, що всі звернення громадянина ОСОБА_2 , батька військовослужбовця ОСОБА_1 , були розглянуті командуванням військової частини НОМЕР_1 у відповідності до Закону України «Про звернення громадян» та заявнику були надані письмові відповіді за (вих. № 255 від25.06.2025, вих. № 201 від 16.07.2025, вих. № 335 від 07.08.2025). Звернув увагу, що позивачу була надана консультація, щодо порядку звільнення з військової служби, що підтверджується його підписом в графі «примітка» до запису № 11 Книги записів юридичних консультацій військової частини НОМЕР_1 (інв. № 114 від 31.03.2025) та його підписом на звороті заяви вх. № 2056 від 11.06.2025, про те що консультація йому надана та претензій до військової частини НОМЕР_1 у нього не має. А тому, відповідач вважає вимогу позивача, розглянути заяви повторно незаконними, керуючись положеннями Закону України «Про звернення громадян», а саме: статтею 8. Просив відмовити у задоволенні позову.
Суд всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та встановив таке.
ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом у військовій частині НОМЕР_1 , що не заперечується сторонами.
ОСОБА_2 , батько позивача, 04.06.2025 звернувся до відповідача із заявою, у якій просив надати ОСОБА_1 відстрочку від проходження військової служби у зв`язку з сімейними обставинами, зокрема, по догляду за батьком, як за особою яка потребує стороннього догляду. 
До вищевказаної заяви долучив висновок № 56, виписку із протоколу ЛКК № 82 від 28.05.2025, акт щодо обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1 від 29.05.2025 та 30.05.2025, копію паспорта та РНОКПП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , свідоцтво про народження позивача, довідку про встановлення ОСОБА_3 інвалідності серії ЛВА-1 № 355645.
Відповідач листом від 25.06.2025 № 255 у відповідь на звернення батька позивача зазначив, що його прохання щодо надання відстрочки позивачу від проходження військової служби у зв`язку з сімейними обставинами не може підлягати задоволенню, оскільки згідно поданих документів підстав на звільнення з військової служби відповідно до вимог підпункту "г" пункту 2 частини 4, абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "про військовий обов`язок і військову службу" немає.
ОСОБА_2 25.06.2026 повторно звернувся із заявою, в якій зазначив, що не отримав у письмовому вигляді результат розгляду заяви. 
Відповідач повторно листом від 16.07.2025 № 291 у відповідь на звернення зазначив, що прохання щодо надання відстрочки позивачу від проходження військової служби у зв`язку з сімейними обставинами не може підлягати задоволенню.
ОСОБА_2 24.07.2025 звернувся до відповідача із заявою, у якій вказав, що не отримав відповіді на його заяви від 04.06.2025 та 25.06.2025.
Відповідач повторно листом від 07.08.2025 № 335 у відповідь на заяву батька позивача вказав що усі заяви розглянуто. Та повторно зазначив, що прохання щодо надання відстрочки позивачу від проходження військової служби у зв`язку з сімейними обставинами не може підлягати задоволенню.
Відповідач у листах-відповідях на заяви, зокрема від 25.06.205 № 255, від 16.07.3036 № 291 та від 07.08.2025 № 335 зазначив, що солдату ОСОБА_1 неодноразово надано юридичну консультацію та роз`яснено вимоги підпункту "г" пункту 2 частини 4, абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Претензій з його боку до військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України немає.
Вищевказані доводи відповідача підтверджуються копією книги записів юридичних консультацій військової частини НОМЕР_1 , наявною в матеріалах справи. (а.с. 48-49)
Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, тому звернувся до суду із цим позовом.
Суд при вирішенні спору по суті керується таким.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про оборону України" особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Статтею 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" встановлено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
У зв`язку з військовою агресією російською федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який продовжено та на момент розгляду справи триває.
За приписами пукнту 2 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) визначає правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Частиною 1 статті Закону України № 2232-ХІІ встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII.
Відповідно до підпукнту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України № 2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Відповідно до абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України № 2232-ХІІ під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Отже, станом на момент виникнення спірних правовідносин стаття 26 Закону № 2232-ХІІ містить виключний перелік сімейних обставин, за якими можливе звільнення військовослужбовця зі служби.
Аналіз наведеної норми свідчить про те, що для звільнення з військової служби під час дії режиму воєнного стану через сімейні обставини військовослужбовець, який не бажає продовжувати службу, повинен довести наявність таких обставин, зокрема, наявність в одного з батьків чи батьків дружини (чоловіка) статусу особи з інвалідністю I або II групи; необхідність здійснювати постійний догляд за такою особою з інвалідністю І чи ІІ групи; відсутність в особи з інвалідністю І чи ІІ групи інших членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення, які могли б здійснювати постійний догляд за нею (тобто, інші особи, крім військовослужбовця, які можуть здійснювати постійний догляд особи з інвалідністю І чи ІІ групи, відсутні), або інші члени сім`ї особи з інвалідністю І чи ІІ групи першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Частиною 7 статті 26 Закону № 2232-XII встановлено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 затверджене Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008), яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі. Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.
Пунктом 233 Положення № 1153/2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:
- підстави звільнення з військової служби;
- думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
- районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Відповідно до пункту 2 Положення № 1153/2008 громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом. За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Пунктом 213 Положення № 1153/2008 визначено, що у разі надходження рапорту від військовослужбовця або заяви від його родичів про дострокове звільнення в запас за сімейними обставинами командир військової частини зобов`язаний надіслати у триденний строк до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання сім`ї військовослужбовця запит для перевірки його сімейного стану.
Керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, одержавши документи від командира військової частини або заяву безпосередньо від родичів військовослужбовця про дострокове звільнення в запас, призначає комісію, яка перевіряє в десятиденний строк сімейний стан родичів військовослужбовця. За результатами перевірки складається акт обстеження, який надсилається для розгляду керівнику обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Керівник обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки зобов`язаний у триденний строк розглянути документи про дострокове звільнення військовослужбовця зі строкової військової служби і за наявності законних підстав надіслати їх командиру військової частини, де проходить службу військовослужбовець.
У разі відсутності законних підстав для дострокового звільнення військовослужбовця зі строкової військової служби за сімейними обставинами керівник обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки надає заявнику відповідь про причини відмови і повідомляє про це командира військової частини, де проходить службу військовослужбовець.
Відповідно до пункту 233 Положення № 1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Відповідно до абзацу 2 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України № 170 від 10.04.2009, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 року за № 438/16454, звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством регламентовано перелік підстав для дострокового звільнення військовослужбовців з військової служби, зокрема у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я
Разом з тим, законодавець передбачив механізм реалізації відповідного права шляхом подання військовослужбовцем рапорту на звільнення зі служби з відповідних підстав.
На підставі пункту 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Пунктом 31 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України встновлено, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.
Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 № 124, рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Згідно з пунктом 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.
Отже, з наведеного слідує, що для звільнення з військової служби військовослужбовець має подати відповідний рапорт із зазначенням підстав його звільнення та надати оригінали підтверджуючих документів (у разі надання копій документів такі мають бути засвідчені в установленому законом порядку). 
Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до прямого керівника, командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті, зокрема, питання звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів. Рапорт має дійти до останньої ланки з клопотаннями безпосередніх (прямих) командирів (начальників) або з обґрунтуванням їх відсутності.
Суд звертає увагу, що процедура звільнення за сімейними обставинами здійснюється виключно за ініціативою самого військовослужбовця, шляхом подання ним відповідного рапорту на ім`я свого командира, а не за заявою батька.
Таким чином, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт звернення позивача до відповідача із рапортом, суд дійшов висновку, що позивачем не дотримано порядку звернення, передбаченого Положенням № 1153/2008.
Відповідно до ч. 3 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Положеннями ч. 1 ст. 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 вказаного Кодексу.
Таким чином, виходячи із змісту заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Відповідно до частини другої статті 139 КАС України судові витрати у вигляді судового збору розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 256, 293, 295 КАС України, суд-
ВИРІШИВ:
1. У задоволенні позову відмовити повністю.
2. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ).
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

Суддя Р.П. Качур