ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/3565/26	Головуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В. 	
Провадження № 22-ц/817/545/26 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої  Хома М.В. 
суддів     Костів О. З., Храпак Н. М., 
секретар    Дідух М.Є. 
з участю   представника ОСОБА_1 - 
адвоката Братівника І.В.

розглянувши у відкритому судовому засідання справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Братівника Ігоря Васильовича на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 лютого 2026 року постановлену суддею Ромазаном В.В. у справі №607/3565/26 за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", третя особа - Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про зняття арешту з майна,- 
В С Т А Н О В И В:

У лютому 2026 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Братівника І.В. звернулась в суд з позовом, в якому просила зняти арешт з майна, що накладений на підставі постанов державного виконавця №43257126 від 14 листопада 2014 року, №48151864 від 20 липня 2015 року та №29860363 від 17 листопада 2011 року на виконання судового рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №2-177/11 про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на суму 331 211,62 грн.
В обґрунтування позовних вимог вказувала, що на виконанні у Другому відділі ДВС Тернопільського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження ВП №29860363 на виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №2-177/11. 
17 листопада 2011 року постановою державного виконавця в межах виконавчого провадження було накладено арешт на все майно боржника. Виконавчий лист неодноразово подавався до виконання, однак 18 січня 2023 року постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місці Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції його повернуто без виконання стягувачу.
27 січня 2026 року ОСОБА_1 звернулась з заявою до Тернопільського відділу ДВС з клопотанням про зняття арешту з майна, однак відповіддю від 13 лютого 2026 року їй відмовлено, у зв`язку з відсутністю підстав для зняття арешту.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 лютого 2026 року у відкритті провадження у справі відмовлено на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, роз`яснено ОСОБА_1 право на звернення в суд із скаргою в порядку розділу VII ЦПК України.
В апеляційній скарзі адвокат Братівник І.В. в інтересах ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Вказує, що станом на момент звернення до суду підстави для існування обтяження у вигляді арешту майна відсутні більше трьох років, а подальше збереження такого арешту порушує право власності ОСОБА_1 , гарантоване, зокрема, статтею 319 ЦК України. 
Звертає увагу на рішення правління АТ «Державний ощадний банк України», яким визнано недоцільним вчинення подальших дій щодо примусового стягнення заборгованості за рішенням суду, що підтверджується листом від 08 липня 2024 року.
Вважає, що питання щодо правомірності накладення та подальшого існування арешту майна повинні вирішуватися з урахуванням фактичних обставин виконавчого провадження та можуть бути встановлені лише під час розгляду справи по суті.
Також зазначає, що обраний спосіб захисту відповідає статті 16 ЦК України, оскільки спрямований на усунення перешкод у здійсненні права власності, тоді як запропонований судом першої інстанції спосіб захисту шляхом оскарження дій державного виконавця є неефективним, з огляду на положення статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає, що у випадках, не визначених законом, арешт майна знімається за рішенням суду.
Вказує, що судом першої інстанції допущено порушення права на доступ до суду.
Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Братівника І.В., який підтримав доводи апеляційної скарги, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні і на її майно накладено арешт постановами державного виконавця, тому в даному випадку вона як боржник не може пред`являти позов про зняття арешту із майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляну та таке.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Предметом спору у цій справі є дії органів державної виконавчої служби під час вчинення виконавчих дій, зокрема, щодо накладення арешту на майно боржника у виконавчому провадженні №29860363.
У цій справі з вимогою про зняття арешту з майна звернулась сама боржниця, якій належить майно. При цьому з матеріалів справи не вбачається існування спору щодо права власності на це майно у іншої, крім ОСОБА_1 , особи. 
Посилання ОСОБА_1  у позовній заяві на норми цивільного законодавства щодо захисту права власності не заслуговують на увагу, оскільки позивачкою не визначено особи, яка порушує це право, що свідчить про відсутність спору про право.
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 18.05.2022 року у справі №642/4263/21.
Суд першої інстанції встановив, що позивачка ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні, тому не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, і обґрунтовано відмовив у відкритті провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Ухвала суду є законною та обґрунтованою і підстав для її зміни чи скасування немає.
Доводи апеляційної скарги про те, що обраний позивачкою спосіб захисту відповідає статті 16 ЦК України, оскільки спрямований на усунення перешкод у здійсненні права власності, тоді як запропонований судом першої інстанції спосіб захисту шляхом оскарження дій державного виконавця є неефективним, колегія суддів оцінює критично та зазначає наступне.
Арешт накладено на майно ОСОБА_1 , яка є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому вона не може бути позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні.
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19), Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19). Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від висновку, викладеного в постановах від 29 липня 2020 року в справі № 161/3171/19 (провадження № 61-2484св20), від 20 січня 2021 року в справі № 157/298/19 (провадження № 61-20261св19), оскільки висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про закриття провадження є обґрунтованим, так як арешт накладено на майно з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому заявники не можуть виступати позивачами у даних справах і такі справи не підлягають розгляду в позовному провадженні. 
Щодо посилання в апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі №2/1522/11652/11 колегія суддів зазначає, що у цій справі судами розглядалася скарга боржника у виконавчому провадженні на бездіяльність начальника відділу ДВС щодо незняття арешту з майна боржника. Така скарга була подана боржником та розглядалася судами у порядку, визначеному розділом VII ЦПК України. Велика Палата Верховного Суду у цій справі не відступала від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19 та не робила висновків про те, що питання про зняття арешту з майна боржника, накладеного у межах примусового виконання судового рішення, розглядається у позовному провадженні за позовом боржника.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції допущено порушення права ОСОБА_1 на доступ до суду колегія суддів оцінює критично та зазначає, що право на доступ до правосуддя, гарантоване ст. 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати допустимим процесуальним обмеженням, зокрема щодо форми, способу та порядку звернення до суду. 
Європейський суд з прав людини у справі Golder v. United Kingdom, визначив, що право на суд може підлягати обмеженням, які за своєю природою потребують регулювання з боку держави. Такі обмеження є правомірними за умови, що вони переслідують легітимну мету та не позбавляють особу самого змісту цього права. 
У даному випадку позивач не позбавлений права на судовий захист, а лише зобов`язаний реалізувати його у спеціальному процесуальному порядку, встановленому законом, а саме - шляхом подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця. Встановлення законодавцем окремої процедури судового контролю за виконанням судових рішень має на меті забезпечення ефективності та оперативності такого контролю і не може розцінюватися як обмеження права доступу до суду. Натомість звернення з позовом у порядку цивільного судочинства у даному випадку фактично спрямоване на обхід спеціально визначеного законом механізму судового захисту.
Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів до уваги не приймає, так як вони не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Братівника Ігоря Васильовича - залишити без задоволення.
Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 лютого 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду. 
Повний текст постанови складено 29 квітня 2026 року.

Головуюча        М.В. Хома 

Судді         О.З. Костів 

Н.М. Храпак