Справа № 463/247/25 Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б. 
Провадження № 22-ц/811/188/26 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 травня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий – суддя Цяцяк Р.П., 
судді: Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,
за участю: секретаря Костюк С.О.;
ОСОБА_1 та його представника – адвоката Репака В.В.;
ОСОБА_2 та її представника – адвоката Яцишина О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 , на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 17 грудня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4  про визнання права власності на 1/2 частину у спільному майні подружжя та вселення, у якому просив визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (в подальшому – «спірна квартира»), що була придбана у період шлюбу, та усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення його у спірну квартиру.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 02.06.2012 рокуміж сторонами було укладено шлюб, у якому у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька - ОСОБА_5 . Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04.12.2024 року шлюб між сторонами розірвано. 
За час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2018 року сторонами для проживання їхньої сім`ї було набуто спірну квартиру, право власності на яку зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_2 .
Після розірвання шлюбу відповідачка проживала у своїх батьків, тоді як позивач продовжив проживання у спірній квартирі, оскільки іншого житла не має. Після фактичного припинення спільного проживання відповідачка та члени її сім`ї неодноразово вимагали від позивача звільнити житло, висловлювали погрози, у тому числі щодо можливого застосування фізичної сили. Відповідачка змінювала замки у вхідних дверях. З приводу чинення відповідачкою перешкод у користуванні житлом позивач звертався до правоохоронних органів, заяви ним подані, однак жодної відповіді він не отримав.
Оскільки відповідачка продовжує чинити перешкоди у користуванні спірною квартирою, яка є спільним майном, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом (а.с. 3-5).
У лютому 2025 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому просила в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на спірну квартиру, а за ОСОБА_1 визнати право власності на автомобіль марки Volkswagen модель Golf, 1993 року випуску, дата реєстрації 10.04.2018 року. Також просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю вартості виділеного майна в сумі 590 367 гривень. 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що за час шлюбу сторонами набуто спірну квартиру ринковою вартістю 1 916 095 грн. та згаданий вище автомобіль ринковою вартістю 96 662 грн: загальна вартість майна складає 2 012 757 грн.
Вважає, що поділ спільного майна подружжя слід здійснювати в натурі, відповідно до часток подружжя, оскільки залишення майна у спільній частковій власності сторін не призведе до вирішення спірних відносин, фактично унеможливить користування та розпорядження майном. Враховуючи наведене, а також те, що малолітня дитина проживає спільно з матір`ю, позивач за первісним позовом забезпечений житлом, оскільки зареєстрований в АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 просила суд відступити від рівності часток та присудити їй 2/3 спірної квартири, а ОСОБА_1 - 1/3 квартири. А враховуючи те, що спільне проживання в однокімнатній квартирі є неможливим, ОСОБА_2 вважає за доцільне в порядку поділу спільного майна подружжя в натурі визнати за нею право власності на спірну квартиру в цілому, присудивши ОСОБА_1 компенсацію за 1/3 квартири в розмірі 638 698 грн. 34 коп. Окрім того, враховуючи неподільність автомобіля та неможливість спільного користування ним, визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки Volkswagen модель Golf, 1993 року випуску, присудивши ОСОБА_2 компенсацію за авто в розмірі 48 331 грн. (а.с. 60-65).

09.07.2025 року ухвалою суду прийнято зустрічний позов до розгляду, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду (а.с. 77).

Оскаржуваним рішенням, як первісний, так і зустрічний позов задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/3 ідеальні частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 41,4 кв.м.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 41,4 кв.м.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки Volkswagen, модель Golf, 1993 року випуску, дата державної реєстрації 10 квітня 2018 року.
В задоволені решти вимог, як за первісним, так і за зустрічним позовом відмовлено.
Судові витрати зі сплати судового збору покладено на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, залишивши їх за кожною зі сторін у межах фактично сплачених сум (а.с. 205-208).

Дане рішення оскаржив представник ОСОБА_1 .
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги за первісним позовом задовольнити у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.
Вважає, що «у суду не було жодних підстав відступати від принципу рівності часток у спільному майні», оскільки жодної з наведених у частині 3 статті 70 СК України обставини у цій справі встановлено не було.
Вважає, що: 
-«сам по собі факт проживання дитини з одним із батьків не є безумовною та автоматичною підставою для відступу від рівності часток у спільному майні», оскільки «інтереси дитини мають враховуватися, однак вони не можуть підміняти собою правовий режим спільної сумісної власності подружжя»;
-«площа житла сама по собі не є юридичною підставою для перерозподілу часток у праві власності. Закон не ставить можливість відступу від рівності часток у залежність від площі житла» та звертає увагу на те, що « ОСОБА_1 немає у власності жодного іншого нерухомого майна та не забезпечений іншим житлом та на даний час вимушений орендувати помешкання. За місцем реєстрації в АДРЕСА_2 не проживає»;
-«посилання суду на залишення автомобіля у власності ОСОБА_1 не може слугувати правовою підставою для зменшення його частки у квартирі, оскільки вартість автомобіля не співставна з вартістю квартири»;
-«аналіз положення частини 3 статті 70 СК України свідчить про те, що підставою збільшення частки одного з подружжя у спільному майні може бути лише в тому випадку, якщо з ним проживає дитина, …, за умови, що розмір аліментів, які він одержує, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування», а «під час розгляду справи позивач та відповідачка підтвердили факт того, що ОСОБА_1 вчасно сплачує аліменти на дитину, що є визначальним в контексті відступу від засад рівності часток подружжя у спільному майні».
Вважає, що суд неправомірно не вирішив питання про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартості 1/2 частки автомобіля у розмірі 23 300 грн. (а.с. 113-129).
04.05.2026 року представник апелянта подав також до суду Заяву про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, у якій просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу в ході апеляційного провадження у справі та 8 087 грн. 61 коп. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги (а.с. 155-170).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і його представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони ОСОБА_2 і її представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);
- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);
- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається учасниками справи (а відтак, у відповідності до частини 1 статті 82 ЦПК України, доказуванню не підлягає) те, що: 
- ОСОБА_1 до ОСОБА_4 з 02.06.2012 рокупо 04.12.2024 року перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_6 , і рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04.12.2024 року шлюб між сторонами розірвано; 
- за час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2018 року сторонами для проживання їхньої сім`ї було придбано спірну однокімнатну квартиру, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 , а також було придбано автомобіль марки Volkswagen, модель Golf, 1993 року випуску;
- після розірвання шлюбу між сторонами малолітня донька сторін залишилася проживати разом з матір`ю, ОСОБА_2 , у спірній однокімнатній квартирі. 

Статтею 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1); при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина 2); за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (частина 3). 

Шлюбний договір між сторонами спору не укладався, так само, як відсутня між ними домовленість про відступ від засади рівності часток подружжя (частина 1 ст. 70 СК України): докази про протилежне у матеріалах справи відсутні і наведені обставини сторонами спору не оспорюються та не заперечуються. 

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, відступ від рівності часток у спірній квартирі суд (з посиланням на частину 3 статті 70 СК України) мотивував площею цієї квартири (41,4 кв.м.), необхідністю «забезпечення належних житлових умов для дитини», а також залишенням автомобіля марки Volkswagen, модель Golf, 1993 року випуску, в особистій власності ОСОБА_1 .
В той же час, згаданою частиною 3 статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відтак, посилання на площу квартири, а також на необхідність «забезпечення належних житлових умов для дитини», не можуть виступати правовим обґрунтуванням відступу від рівності часток подружжя у їхній спільній сумісній власності.
Згідно з доводами зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 , ринкова вартість спірної квартири становить 1 916 095 грн., а автомобіля марки Volkswagen, модель Golf, 1993 року випуску, - 96 662 грн. Тобто, навіть по версії ОСОБА_2 вартість 1/2 частини згаданого автомобіля є неспівмірною з вартістю 1/6 спірної квартири (1/2 ідеальна частина – 1/3 частина, визнана судом на праві власності за ОСОБА_1 ). Відтак, залишення згаданого автомобіля в особистій власності ОСОБА_1 може бути правовою підставою для стягнення 1/2 частки вартості цього автомобіля з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , однак – не підставою для відступу від рівності часток сторін у спірній квартирі.
За наведених вище обставин в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення в частині визнання за  ОСОБА_2 та за ОСОБА_1 права власності на ідеальні частки у спірній квартирі слід змінити, визнавши за кожним з них право власності на 1/2 ідеальну частку цієї квартири, а також стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 23 300 грн. 00 коп. в якості компенсації вартості 1/2 частки останньої у праві власності на автомобіль марки Volkswagen, модель Golf, 1993 року випуску.
При цьому колегія суддів визнає належним та допустимим доказом вартості згаданого автомобіля (46 600 грн.) Висновок про вартість майна, наданий ПП «Оціночна компанія «АПЕКС», як сертифікованим суб`єктом оціночної діяльності (а.с. 86), оскільки цей Висновок … протилежною стороною спору належними та допустимими доказами не спростовано.

В той же час, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що «з врахуванням наведених характеристик спірної квартири, встановлених в судовому засіданні конфліктних відносин сторін та наявності у позивача іншого зареєстрованого місця проживання … спільне проживання (сторін спору) у вказаному помешкані неможливе, в зв`язку з чим первісна позовна вимога про вселення не підлягає задоволенню»: наведені висновки суду апелянтом не оспорюються, що останній і визнав в ході апеляційного розгляду справи. 

ЦПК України також встановлено, що: 
- судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, і що витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи (частини 1 та 3 статті 133);
- розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони (частина 4 статті 137);
- суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137);
- обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137). 

Стороною апелянта 04.05.2026 року було подано, як до суду апеляційної інстанції, так і відповідачці за первісним позовом ОСОБА_2 (а.с. 168), Заяву про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, яка містить вимогу про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу в ході апеляційного провадження у справі та 8 087 грн. 61 коп. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги (а.с. 155-170).
Відповідачка ОСОБА_2 не подала до суду клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, або своїх доводів про неспівмірність цих витрат (частина 6 статті 137 ЦПК України).
В той же час, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги прийшов до висновку про її задоволення лише частково.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що до стягнення з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає 1/2 частина понесених останнім судових витрат на стадії апеляційного провадження у справі, а саме: 4 043 грн. 80 коп. сплаченого судового збору та 5 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, а всього - 9 043 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 , частково задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 17 грудня 2025 року в частині визнання за  ОСОБА_2 та за ОСОБА_1 права власності на ідеальні частки квартири АДРЕСА_1 змінити та визнати за кожним з них право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 41,4 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 23 300 (двадцять три тисячі) грн. 00 коп. в якості компенсації вартості 1/2 частки ОСОБА_2 у праві власності на автомобіль марки Volkswagen, модель Golf, 1993 року випуску.

В решті рішення Личаківського районного суду міста Львова від 17 грудня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 043 грн. 80 коп. в якості часткової компенсації сплаченого ним судового збору за подання апеляційної скарги та 5 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, а всього 9 043 (дев`ять тисяч сорок три) грн. 80 коп. понесених судових витрат на стадії апеляційного провадження у справі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 25 травня 2026 року.

Головуючий:      Цяцяк Р.П.

Судді:        Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.