ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 червня 2026 року  Справа № 918/6/26 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. ,  суддя Філіпова Т.Л. 

секретар судового засідання Кужель Є. М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Заступника керівника Рівненської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Рівненської області від 1 квітня 2026 року по справі №918/6/26 (суддя Бережнюк В.В.)
час та місце ухвалення рішення: 1 квітня 2026 року; м. Рівне, вул. Давидюка Тараса, 26А; повний текст виготовлено 2 квітня 2026 року
за позовом Керівника Сарненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області
до  Комунального підприємства "Міськводоканал" Дубровицької міської ради 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Державної екологічної інспекції Поліського округу 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача:  ОСОБА_1 
про стягнення 369 601 грн 98 коп. збитків 
за участю представників сторін:
від Прокурора - Ваколюк Ю.О.;
від Позивача - Драган О.О.;
від Відповідача - не з`явився;
від Третьої особи - Дячук І.В..

ВСТАНОВИВ:
Керівник Сарненської окружної прокуратури (надалі – Прокурор) в інтересах держави в особі Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області (надалі – Позивач) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Державної екологічної інспекції Поліського округу (надалі – Третя особа 1) звернувся в Господарський суд Рівненської області з позовом до КП "Міськводоканал" Дубровицької міської ради (надалі – Відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_1 (надалі - Третя особа 2) звернувся до Господарського суду Рівненської області про стягнення 369 601 грн 98 коп. на користь Позивача - збитків, заподіяних внаслідок самовільного використання підземних вод за відсутності дозволу на спеціальне водокористування.

В обгрунтування своїх позовних вимог Прокурор посилається на те, що протягом 2016-2018 років, Відповідач під керівництвом Третьої особи 2, здійснював видобуток корисних копалин загальнодержавного значення, а саме: підземних вод в об`ємах, які перевищували допустимі норми для їх видобутку, не маючи на це відповідного дозволу: протягом 2016 року - 282 700 м3, що перевищувало 300 м3 на добу. Вказує, що протягом вказаного періоду, розмір збитків заподіяних державі Відповідачем внаслідок забору підземних вод без спеціального дозволу на користування надрами становить 369 601 грн 98 коп.. При цьому Прокурором вказано, що розрахунок заподіяних державі Відповідачем за період 2008-2021 років збитків, внаслідок забору підземних вод Дубровицького водозабору без спеціального дозволу на користування надрами проведено в ході досудового розслідування кримінального провадження №12024181110000353 за обвинуваченням Третьої особи 2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 240 Кримінального кодексу України.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 1 квітня 2026 року відмовлено в задоволенні позову.
Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив, зокрема з того, що системний аналіз пунктів 6-10 Положення № 192 дає підстави для висновку, що Третя особа 1 наділена повноваженнями щодо: звернення до суду із позовом щодо визнання протиправними дій чи бездіяльності фізичних і юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, органів державної влади та місцевого самоврядування, їх посадових осіб, про визнання недійсними індивідуальних актів або їх окремих частин, правочинів, що порушують вимоги законодавства про охорону навколишнього природного середовища; складення протоколів про адміністративні правопорушення та розглядає справи про адміністративні правопорушення, накладає адміністративні стягнення у випадках, передбачених законом; пред`явлення претензії про відшкодування шкоди, збитків і втрат, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства з питань, що належать до її компетенції, та розраховує їх розмір, звертається до суду з відповідними позовами; досудового врегулювання спорів, виступає позивачем та відповідачем у судах.
Суд дійшов висновку про те, що Третя особа 1 в такому випадку є органом, уповноваженим державою здійснювати функції державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, зокрема, на території Рівненської області, та наділена повноваженнями щодо звернення до суду із позовом про відшкодування шкоди, збитків і втрат, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства з питань, що належать до її компетенції. З позиції суду першої інстанції та обставина, що шкода, заподіяна порушенням природоохоронного законодавства, відшкодовується шляхом перерахування коштів на єдиний розподільчий казначейський рахунок відповідної місцевої ради, на адміністративній території якої скоєно правопорушення, не наділяє повноваженнями відповідний орган місцевого самоврядування (у даному випадку Позивача) правом на звернення до суду з означеним позовом у контексті спірних правовідносин. Суд першої інстанції виснував, що органом, наділеним таким правом є Третя особа 1, та що Прокурор неправильно визначив орган, уповноважений державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах.
Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні також вказав, що Верховний Суд неодноразово зазначав, що у випадку, якщо суд встановить, що визначений прокурором орган не уповноважений державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, тобто відбулося звернення прокурора в інтересах неналежного органу, це має процесуальним наслідком відмову в задоволенні відповідного позову.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Прокурор звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 2, а.с. 165-177), в якій, з підстав, висвітлених в ній, просив рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог.
Мотивуючи дану апеляційну скаргу Прокурор вказує, що при визначенні органу, в інтересах якого пред`являється позов, Прокурор не повинен перелічувати усі без винятку органи, уповноважені державою на здійснення повноважень із захисту інтересів держави у відповідному спорі, оскільки згідно зі статтею 53 ГПК України та статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» Прокурору достатньо довести, що орган, в інтересах якого заявлено позов, уповноважений на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах і суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи прокурора щодо наявності чи відсутності повноважень органу влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Констатує, що Прокурор, звертаючись до суду з позовом вказував, що Позивач у спірних правовідносинах виступає як головний розпорядник бюджетних коштів, орган, який представляє інтереси територіальної громади, а також як засновник Відповідача, який здійснює контроль за використанням та збереженням майна та за фінансово-господарською діяльністю. Прокурор вказав, що у справі №918/6/26 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні Позивача залучено Третю особу 1 з огляду те, що статтею 19 ВК України встановлено, що державний контроль за використанням і охороною вод та відтворенням водних ресурсів здійснюється Кабінетом Міністрів України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, іншими державними органами відповідно до законодавства України. 
Прокурор наголошує, що закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатися з позовом до суду, належним буде звернення в особі хоча б одного з них, що і здійснено з його позиції Прокурором.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 1 травня 2026 року справу № 918/6/26 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Прокурора та запропоновано сторонам в строк протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали надати до відділу канцелярії та документообігу суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання Прокурору.
Через підсистему «Електронний суд» від Позивача надійшов відзив, в котрому Позивач, заперечив проти доводів апеляційної скарги Прокурора та просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому, Позивач зазначив, що оскільки предметом позову є порушення природоохоронного законодавства, то уповноваженим органом на виконання функцій держави у спірних правовідносинах є саме Третя особа 1, яка вправі призначати перевірки фактів порушення природоохоронного законодавства відповідно до Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», видавати відповідні приписи та, обраховувати за наявності факту правопорушення збитки. Констатував, що неохідність представлення інтересів держави у спірних правовідносинах є наслідком неналежного державного нагляду або його відсутність та що державний контроль за використанням і охороною надр, так само як за використанням і охороною вод та відтворенням водних ресурсів у межах своєї компетенції здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. З позиції Позивача, ненадходження 70 відсотків грошових стягнень на єдиний розподільчий казначейський рахунок міської ради за шкоду, заподіяну порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища не є самим порушенням, а є результатом порушення вимог відповідно природоохоронного законодавства. Вважає, що саме Третя особа 1 відповідно до покладених на неї завдань пред`являє претензії про відшкодування шкоди, збитків і витрат, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства з питань, що належать до її компетенції, та розраховує їх розмір, звертається до суду з відповідними позовами та що Прокурор невірно визначив позивача по справі.
1 червня 2026 року через підсистему «Електронний суд» від Прокурора надійшло клопотання, в якому Прокурор просив вважати доводи, викладені Позивачем у відзиві на апеляційну скаргу необґрунтованими та безпідставними. Прокурор вказав, що мав повноваження для подання позовної заяви у даній справі в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування, як органу, що здійснює, зокрема, розподілення бюджетних коштів громади та контроль за їх використанням, наголошуючи, що закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатися з позовом до суду, і що належним буде звернення в особі хоча б одного з них.

Ухвалою Північно–західного апеляційного господарського суду від 19 травня 2026 року справу № 918/6/26 призначено до розгляду на 3 червня 2026 року на 14 год 40 хв..
В судове засідання від 3 червня 2026 року представник Відповідача, Третьої особи 2 не з`явилися. 
Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Крім того, суд не викликав учасників справи у судове засідання, відповідно до частини 1 статті 120 ГПК України, що вказує на те, що ухвалою суду від 19 травня 2026 року явка сторін обов`язковою не визнавалась.
Разом з тим суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначено статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, що по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
В силу дії частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
З огляду на закінчення шестдесятиденного строку розгляду апеляційної скарги, колегія апеляційного господарського суду вбачає можливим розглядати дану апеляційну скаргу без участі представника Відповідача, Третьої особи 2 за наявними в матеріалах справи доказами.
В судовому засіданні від 3 червня 2026 року Прокурор підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити. Прокурор зазначив, що Прокурор не повинен перелічувати усі без винятку органи, уповноважені державою на здійснення повноважень із захисту інтересів держави у відповідному спорі, оскільки згідно зі статтею 53 ГПК України та статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурору достатньо довести, що орган, в інтересах якого заявлено позов, уповноважений на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах і суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи прокурора щодо наявності чи відсутності повноважень органу влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Зауважив, що Прокурор, звертаючись до суду першої інстанції з позовом вказував, що Позивач у спірних правовідносинах виступає як головний розпорядник бюджетних коштів, орган, який представляє інтереси територіальної громади, а також як засновник Відповідача, який здійснює контроль за використанням та збереженням майна та за фінансово-господарською діяльністю. Прокурор вказав, що у справі №918/6/26 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні Позивача залучено Третю особу 1 з огляду те, що статтею 19 ВК України встановлено, що державний контроль за використанням і охороною вод та відтворенням водних ресурсів здійснюється Кабінетом Міністрів України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, іншими державними органами відповідно до законодавства України. Прокурор зауважив, що протягом 2016-2018 років, Відповідач, під керівництвом Третьої особи 2, здійснював видобуток корисних копалин загальнодержавного значення, а саме підземних вод в об`ємах, які перевищували допустимі норми для їх видобутку, не маючи на це відповідного дозволу: протягом 2016 року 282700 м3, що перевищувало 300 мЗ на добу, що перевищувало 300 мЗ на добу, аж поки 26 вересня 2018 року Відповідачем не отримано Дозволу на спеціальне водокористування №192/РВ/49-18. Що ж до заяви Відповідача про застосування строків позовної давності, заявленої у місцевому господарському суді, то Прокурор вказав, що Прокурору стало достеменно відомо про порушення інтересів держави лише у травні 2025 року, при цьому кримінальне провадження по обвинуваченню Третьої особи 2 було відкрито 17 травня 2021 року. Прокурор при цьому констатував, що навіть з 17 травня 2021 року строк позовної давності не сплив із за зупинення даних строків в зв`язку з епідемією COVID - 19, а пізніше в зв`язку з введенням в Україні військового стану.
В судовому засіданні від 3 червня 2026 року представник Позивача, заперечив проти доводів апеляційної скарги Прокурора та просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Представник Позивача зазначив, що оскільки предметом позову є порушення природоохоронного законодавства, то уповноваженим органом на виконання функцій держави у спірних правовідносинах є саме Третя особа 1, яка вправі призначати перевірки фактів порушення природоохоронного законодавства відповідно до Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», видавати відповідні приписи та, обраховувати за наявності факту правопорушення збитки. Вважає, що неохідність представлення інтересів держави у спірних правовідносинах є наслідком неналежного державного нагляду або його відсутність. Представник Позивача вказав, що ненадходження 70 відсотків грошових стягнень на єдиний розподільчий казначейський рахунок міської ради за шкоду, заподіяну порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища не є самим порушенням, а є результатом порушення вимог відповідно природоохоронного законодавства. З даного представник вказує, що саме Третя особа 1 відповідно до покладених на неї завдань пред`являє претензії про відшкодування шкоди, збитків і витрат, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства з питань, що належать до її компетенції, та розраховує їх розмір, звертається до суду з відповідними позовами. Представник Позивача вказав, що в матеріалах справи відсутні акти перевірки Третьою особою 1 діяльності Позивача, вважає, що лише в разі наявності таких актів можливо було подавати даний позов і то тільки Третьою особою 1. Також представник зазначив про заявлення у даній справі строку позовної давності.
В судовому засіданні від 3 червня 2026 року представник Третьої особи 1 підтримав доводи апеляційної скарги Прокурора, просив рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити. Представник Третьої особи 1 вказав, що Відповідач, під керівництвом Третьої особи 2, здійснював видобуток корисних копалин загальнодержавного значення, а саме підземних вод в об`ємах, які перевищували допустимі норми для їх видобутку, не маючи на це відповідного дозволу: протягом 2016 року 282700 м3, що перевищувало 300 мЗ на добу.
Заслухавши Прокурора, представників Позивача та третьої особи 1, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що апеляційну скаргу Прокурора слід задоволити, а оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі. 

При цьому, суд апеляційної інстанції виходив з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 21 лютого 2001 року Державним комітетом України по геології і використання надр Міністерства екології та природних ресурсів України для КП "Дубровицяводоканал" надано Ліцензію (спеціальний дозвіл) на користування надрами № 2395 терміном дії 20 років, щодо видобування підземної питної води (надр) Дубровицького родовища на свердловинах 1, 2, 3. 
У подальшому, 28 травня 2008 року, КП "Дубровицяводоканал" припинило свою діяльність, оскільки було визнано банкрутом. 
28 травня 2008 року зареєстровано Відповідача який здійснює видобування питних підземних вод Дубровицького водозабору із свердловин 1е, 2е, Зе, 4е, 5е та забезпечення господарсько-питного водопостачання м. Дубровиця. Директором вказаного підприємства, призначено ОСОБА_2 , а після нього, з 31 грудня 2015 року між Позивачем та Третьою особою 2 укладено контракт (який в подальшому неодноразово продовжувався), відповідно до якого останній приступив до виконання своїх обов`язків, до 30 грудня 2021 року, поки не було припинено дію контракту. 
Відповідно до пункту 8.6 Статуту Відповідача директор підприємства: несе повну відповідальність за стан діяльності підприємства; діє без довіреності від імені підприємства, представляє його інтереси підприємствах, установах, організаціях усіх рівнів. 
Як вказує Прокурор у позові, протягом 2016-2018 років, Відповідач під керівництвом Третьої особи 2 здійснював видобуток корисних копалин загальнодержавного значення, а саме підземних вод в об`ємах, які на переконання прокуратури, перевищували допустимі норми для їх видобутку, не маючи на це відповідного дозволу: протягом 2016 року 282 700 куб.м., що перевищувало 300 куб. м. на добу; протягом 2017 року використання водних ресурсів не перевищувало 300 м.куб. на добу; протягом 2018 року 141700 куб.м., що перевищувало 300 куб.м. на добу, допоки 26 вересня 2018 року комунальне підприємство не отримало Дозволу на спеціальне водокористування №192/РВ/49-18. 
Як вказав Прокурор у даній справі, протягом вказаного періоду, розмір збитків заподіяних державі Відповідачем внаслідок забору підземних вод без спеціального дозволу на користування надрами становить 554 860 грн 56 коп. 
Прокурор вказує, що постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 6 квітня 2022 року в справі № 918/994/21 задоволено позовні вимоги Третьої особи 1 до Відповідача про стягнення 185 258 грн 58 коп. шкоди, завданої навколишньому середовищу в період з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року за забір підземних вод з артсвердловини № 2е в обсязі, що перевищує 300 куб.м./добу без спеціального дозволу на користування надрами, що є порушенням статтей 16, 19, 21, 23 Кодексу України про надра. 
Відповідно до платіжних доручень №69170193 від 22 жовтня 2022 року, №3628235118 від 27 вересня 2022 року та №69169746 від 7 грудня 2022 року вказана сума шкоди повністю сплачена Відповідачем. 
В ході досудового розслідування кримінального провадження № 12024181110000353, Третьою особою 1 проведено розрахунок заподіяних державі Відповідачем за період 2008-2021 років збитків, внаслідок забору підземних вод Дубровицького водозабору без спеціального дозволу на користування надрами (додаток до листа від 28 жовтня 2021 року за №7752/208/02-21). 
Зокрема, згідно розрахунку розміру заподіяних державі шкоди внаслідок забору підземних вод без спеціального дозволу встановлено, що згідно форми № 7-ГР (підземні води) (річна) Звітний баланс використання підземних вод (прісна-питна) за 2016 рік обсяг видобутку води становить 282700 м3 зокрема зі свердловини № 1е обсяг видобутку води становить 141300 м3, зі свердловини № 2е обсяг видобутку води становить 141400 м3. Обсяг видобування підземних вод із кожного з водозаборів перевищує 300 кубічних метрів на добу. 
У відповідності до висновку експерта № СУ-19/118-22/302-ЕК від 5 квітня 2022 року, Рівненським науково-дослідним експертно - криміналістичним центром МВС України проведено судову-економічну експертизу на підставі наданих Третьою особою 1 матеріалів за фактом видобування підземної питної води (надр) Дубровицького водозабору без відповідного дозволу Відповідача. Вказаною експертизою підтверджено, що внаслідок забору підземних вод без спеціального дозволу на користування надрами за період 2016 року заподіяно шкоду на суму 369 601 грн 98 коп.. 
Вищевказане також підтверджується висновком експертів за результатами проведення комісійної судової інженерно-екологічної експертизи від 20 травня 2024 року за № 1546/22-25, яка проведена Житомирським відділенням Київського науководослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, відповідно до якої у досліджуваному випадку було встановлено порушення вимоги законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, зокрема про охорону та раціональне використання вод, про використання та охорону надр, що є недотримання вимог та норм статтей 16,19, 21,23, 56 Кодексу України про надра та статтей 44, 49, 59 Водного кодексу України.
За результатами розгляду обвинувального акта у кримінальному провадженні № 12024181110000353 від 29 жовтня 2024 року за обвинуваченням Третьої особи 2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статтею 240 Кримінального кодексу України, 6 травня 2025 року ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області у справі № 949/320/25 на підставі статті 49 Кримінального кодексу України Третю особу 2 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження за № 12024181110000353 закрито на підставі пункту 1 частини 2 статті 284 КПК України. 
Цивільний позов Прокурора в інтересах держави в особі Позивача за участю Третьої особи 1 до Відповідача, за участю Третьої особи 2 про стягнення збитків, заподіяних внаслідок самовільного використання підземних вод за відсутності дозволу на спеціальне водокористування - залишено без розгляду. Ухвала суду набрала законної сили 14 травня 2025 року. 
Прокурор зауважує, що під час досудового розслідування кримінального провадження № 12024181110000353 встановлено, що Третя особа 2 з 31 грудня 2015 року, перебуваючи на посаді директора з використанням свого службового становища, незаконно видобувала та збувала корисні копалини загальнодержавного значення, а саме підземні води. 
Все вищеописане вище стало підставою для звернення Прокурора до господарського суду з даним позовом в інтересах держави в особі Позивача (за участю Третьої особи 1) до Відповідача (за участю Третьої особи 2) про стягнення 369601 грн 98 коп. збитків, заподіяних внаслідок самовільного використання підземних вод за відсутності дозволу на користування надрами. 

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів апеляційної скарги Прокурора щодо підставності звернення Прокурора з даним позовом саме в особі Позивача, а не Третьої особи 1, як зазначено в оскаржуваному рішенні, що й стало підставою для прийняття рішення про відмову в задоволенні позову в розрізі доводів Позивача щодо відсутності в Позивача повноважень на виконання функцій держави у спірних правовідносинах, колегія суддів зазначає таке.
Питання представництва прокурором інтересів держави в суді (функція, підстави, повноваження, порядок тощо) регулюються Конституцією України, Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України "Про прокуратуру", наказом Генерального прокурора України №186 від 21 вересня 2018 року "Про організацію діяльності прокурорів щодо представництва інтересів держави в суді та при виконанні судових рішень".
Відповідно до статті 131-1 Конституції України, прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. 
Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" зазначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежно здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Частиною 6 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" визначені форми представництва, зокрема, звернення до суду з позовом.
Статтею 53 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справ по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обгрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що прокурор має право ініціювати перегляд судового рішення щляхом подачі апеляційної скарги у справах за позовом іншої особи, у тому числі розглянутої без його участі.
Аналогічна правова позиція мітиться у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 квітня 2019 року по справі №911/1292/18. 
За приписами статті 56 Господарського процесуального кодексу України, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника. Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.
Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.
Прокурор зазначає, що спірні правовідносини пов`язані зі сферою використання коштів місцевого бюджету, що безпосередньо стосується прав та економічних інтересів держави.
При цьому, сам факт не звернення до суду органом з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави та жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження щодо стягнення шкоди, завданої навколишньому природному середовищу, оскільки не звертається до суду з позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року в справі № 903/129/18. 
Разом з цим, представництво Прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган. 
При цьому, Прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів, оскільки аналіз частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва. 
Колегією суду при цьому приймається до уваги, що право органів місцевого самоврядування щодо подання позовів про стягнення завданої довкіллю шкоди ґрунтується на приписах статей 13, 142, 145 Конституції України, статтей 15, 19, 47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні. 
Так, відповідно до статтей 13, 16 Конституції України водні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи держаної влади та органи місцевого самоврядування в межах визначених Конституцією України, а забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України є обов`язком держави. 
Положеннями статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, зокрема, доходи місцевих бюджетів. Доходи місцевих бюджетів формуються за рахунок власних, визначених законом, джерел та закріплених у встановленому законом порядку загальнодержавних податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Склад доходів місцевих бюджетів визначається Бюджетним кодексом України та законом про Державний бюджет України. 
В силу дії статі 142 Конституції України, місцеві бюджети мають бути достатніми для забезпечення виконання органами місцевого самоврядування наданих їм законом повноважень на забезпечення населення послугами не нижче рівня мінімальних соціальних потреб. Повноваження на здійснення витрат місцевого бюджету мають відповідати обсягу надходжень місцевого бюджету. Природні ресурси, які перебувають у власності територіальних громад, є складовою частиною матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування. 
Статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема на землю та природні ресурси. 
До делегованих повноважень органів місцевого самоврядування згідно з вимогами пункту б, частини 1 статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» належить контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів. 
Статтею 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами.
За статтею 15 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», місцеві ради несуть відповідальність за стан навколишнього природного середовища на своїй території і в межах своєї компетенції здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища. Для фінансування заходів, спрямованих на охорону навколишнього природного середовища, утворюються місцеві фонди охорони навколишнього природного середовища. 
При стягненні шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, слід врахувати приписи пункту 7 частини 3 статті 29, частини 1 статті 69-1 Бюджетного кодексу України, які визначають, що грошові стягнення за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, сплачуються у визначеному вказаними нормами співвідношенні на рахунки спеціальних фондів Державного, обласних та місцевих бюджетів в розмірах 30, 20 та 50 відсотків відповідно. 
Таким чином, шкода, заподіяна порушенням природоохоронного законодавства, відшкодовується шляхом перерахування коштів на єдиний розподільчий казначейський рахунок відповідної місцевої ради, на адміністративній території якої скоєно правопорушення, на користь зведеного бюджету, із якого місцевим органом Державної казначейської служби України в подальшому розподіляються конкретні суми коштів до Державного, обласного та місцевого бюджетів у вказаному вище співвідношенні.
Відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 14 січня 2011 року №11 «Про бюджетну класифікацію» затверджена класифікація доходів бюджету, зокрема, код класифікації доходів бюджету для грошових стягнення за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності - 24062100. 
Відповідно до пункту 2.2 Порядку казначейського обслуговування місцевих бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 23 серпня 2012 року № 938, у процесі казначейського обслуговування коштів місцевих бюджетів органи Казначейства здійснюють розподіл платежів між рівнями місцевих бюджетів, розподіл інших платежів, що зараховуються до місцевих бюджетів згідно з вимогами Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України та рішенням місцевої ради про бюджет у розмірах, визначених законодавством, та перераховують розподілені кошти місцевих бюджетів за належністю. 
Відтак основним завданням законодавства про охорону навколишнього природного згідно статтей 1, 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», є збереження природних ресурсів. 
Відповідно до статті 35 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад здійснюють державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища.
При цьому беручи до уваги те, що вищеописані порушення виявлено органом контролю на території Позивача, сума збитків, завданих порушенням вимог природоохоронного законодавства підлягає зарахуванню саме на відповідний рахунок Позивача. 
Враховуючи те, що Відповідачем заподіяно шкоду навколишньому природному середовищу саме на території Позивача, вказаний орган місцевого самоврядування виконує функції держави у даних спірних відносинах, пов`язаних з відшкодуванням шкоди до бюджету на суму 369 601 грн 98 коп., а тому уповноважений представляти інтереси держави в якості Позивача, що вказує на те, що Прокурор мав законні підстави для визначення належним позивачем у даній справі саме Позивача. 
Таким чином, шкода, заподіяна порушенням природоохоронного законодавства, відшкодовується шляхом перерахування коштів на єдиний розподільчий казначейський рахунок відповідної місцевої ради (в даній ситуації на рахунок Позивача), на адміністративній території якої скоєно правопорушення, на користь зведеного бюджету, із якого місцевим органом Державної казначейської служби України в подальшому розподіляються конкретні суми коштів до державного, обласного та місцевого бюджетів у вказаному вище співвідношенні. 
Таким чином, Позивач як орган місцевого самоврядування, уповноважений державою забезпечувати виконання відповідного місцевого бюджету, у зв`язку з чим зобов`язаний здійснювати функції щодо забезпечення надходження до місцевого бюджету доходів у вигляді відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу на її території. 
Поряд з цим, зазначеним органом місцевого самоврядування неналежно здійснюється захист інтересів держави, оскільки не було вжито достатніх заходів, в тому числі претензійно-позовного характеру, щодо стягнення з Відповідача до місцевого бюджету 369 601 грн 98 коп. шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу. Позивач при цьому не лише не вчинив бездіяльність в цьому аспекті але й прямо заперечує проти вимог позову поданого Прокурором, що ще раз вказує на підставність звернення з цим позовом Прокурора, адже сам Позивач не лише не вчиняє дії щодо їх стягнення але й перешкоджає органу, що подав такий позов (Прокурору) своїми активними діями в питанні стягнення з Відповідача цих коштів, займаючи позицію стосовно заперечення поданого Прокурором позову. 
В той же час, у відповідності до вимог частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» 2 грудня 2025 року Прокурором на адресу Позивача направлено лист за № 53/1-682ВИХ-25 в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» про наявні підстави для захисту інтересів держави в особі Позивача, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у даних правовідносинах, шляхом звернення до суду з позовною заявою до Відповідача про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок самовільного використання підземних вод за відсутності дозволу на спеціальне водокористування у сумі 369 602 грн 98 коп.. 
З відповіді Позивача, наданої листом № 07-1889 від 11 грудня 2025 року, вбачається, що Позивачем не вживалися заходи щодо усунення порушень.
Колегія суду зауважує, що якщо компетентний орган не підтримав позов, пред`явлений прокурором в інтересах держави, це не може бути беззаперечним підтвердженням того, що інтереси держави не потребують захисту. Цей факт актуальності захисту інтересів держави підлягає з`ясуванню з урахуванням конкретних обставин справи, які мають правове значення, за наслідками оцінки наданих учасниками справи доказів. 
В той же час колегія суду звертається до правової позиції Великої Платати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21 червня 2023 року в справі № 905/1907/21, щодо застосування статті 23 Закону України «Про прокуратуру», за котрою рада є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів місцевого бюджету, а тому є належним позивачем у справі. 
Окрім того, колегією суддів враховується, що у справі №918/760/23 колегія суддів Верховного Суду (постанова від 25 червня 2024 року) відхилила доводи скаржника про те, що саме Держаудитслужба є належним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції щодо реалізації державної політики у сфері закупівель, оскільки Верховний Суд надавав оцінку подібним доводам скаржника у постанові від 5 березня 2024 року у справі № 918/323/23 та виходив, зокрема із того, що прокурор мав повноваження для подання позовної заяви у даній справі в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування, як органу, що здійснює, зокрема, розподілення бюджетних коштів громади та контроль за їх використанням.
Все вищеописане приводить суд апеляційної інстанції до висновку про правомірність звернення Прокурора в суд в особі повноважного органу в даних правовідносинах. При цьому колегія суду відхиляє доводи Позивача щодо не звернення Прокурора в особі ніби то належного органу, яким з позиції Позивача є Третя особа 1, оскільки Закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатися з позовом до суду, адже належним буде звернення в особі хоча б одного з них (що і вчинено Прокурором у цій справі). 
Приходячи до даних висновків колегія суду враховує правову позицію наведену в постанові Верховного Суду від 5 березня 2024 року в справі № 918/323/23 та у постанові Верховного Суду від 13 травня 2025 року в справі №906/718/24.
При цьому колегія суду резюмує, що насамперед Прокурор повинен звернутися з позовом на захист інтересів держави в особі того органу владних повноважень, на відновлення прав якого безпосередньо спрямований позов у спірних правовідносинах та на задоволення прав та інтересів якого заявлено позовну вимогу. Таким чином, процесуальний статус сторін залежить як від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, так і від наведеного прокурором обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави у конкретній справі (в даному випадку кошти стягуються саме на користь Позивача).
Апеляційний господарський суд при цьому наголошує, що Позивач у спірних правовідносинах виступає як головний розпорядник коштів місцевого бюджету, орган, який представляє інтереси територіальної громади, а також як засновник Відповідача, який здійснює контроль за використанням та збереженням майна та за фінансово-господарською діяльністю, а також особи на користь котрої стягується спірна сумма коштів. 
Окрім того Прокурором в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача залучено Третю особу 1 з огляду те, що статтею 19 ВК України встановлено, що державний контроль за використанням і охороною вод та відтворенням водних ресурсів здійснюється Кабінетом Міністрів України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, іншими державними органами відповідно до законодавства України. 
Відповідно до статті 34 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», завдання контролю у галузі охорони навколишнього природного середовища полягають у забезпеченні додержання вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища всіма державними органами, підприємствами, установами та організаціями, незалежно від форм власності і підпорядкування, а також громадянами. 
Згідно з частиною 1 статтею 35 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. 
Таким чином, Позивач є органом, уповноваженим на захист порушених інтересів держави у вказаних правовідносинах. 
З огляду на вищевказане, у відповідності до вимог частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» Прокурором підставно та обгрунтовано на адресу Позивача направлено лист за № 53/1-801ВИХ-25 в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» про наявні підстави для захисту інтересів держави Позивачем, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у даних правовідносинах, шляхом звернення до суду з позовною заявою до Відповідача про стягнення шкоди (збитків), заподіяної внаслідок самовільного використання підземних вод за відсутності дозволу на спеціальне водокористування у сумі 369 601 грн 98 коп.. 
З відповіді Позивача, наданої листом № 07-1889 від 11 грудня 2025 року, вбачається, що Позивачем не вживалися заходи щодо усунення порушень. 
Відтак, Позивач, як компетентний орган, який повинний був знати про факт порушення водоохоронного законодавства на території ради та має повноваження для захисту таких інтересів, відповідних заходів не вживав. Крім того Позивач вчиняє дії заперечуючи здійснення такого захисту, просячи суд першої та апеляційної інстанції відмовити Прокурору в задоволенні позову по цій справі. 
Вказане відповідно до статті 53 Господарського процесуального кодексу України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для захисту інтересів держави в особі Позивача шляхом звернення до суду з позовом. 
Резюмуючи усе описане вище, колегія суду виснує, що в даному випадку Прокурор звернувся до суду в інтересах держави та належним чином визначив орган – Позивача, до компетенції якого належить представництво інтересів держави в даних правовідносинах.
Відповідно колегія суду доходячи таких висновків скасовує рішення суду першої інстанції, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог з огляду на ніби то визначення Прокурором неналежного органу в даних правовідносинах на ніби то представництво інтересів держави та переходить до розгляду позовних вимог Прокурора по суті. 

В силу дії частини 1 статті 49 Водного кодексу України, спеціальне водокористування є платним та здійснюється на підставі дозволу на спеціальне водокористування. 
Частиною 2 статті 49 Водного кодексу України встановлено, що дозвіл на спеціальне водокористування видається територіальними органами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства. 
Згідно з частинами 3, 4 статті 49 Водного кодексу України, видача (відмова у видачі, переоформлення, видача дубліката, анулювання) дозволу на спеціальне водокористування здійснюється відповідно до Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Видача (переоформлення, видача дубліката, анулювання) дозволу на спеціальне водокористування здійснюється безоплатно. Відповідно до частини 1 статті 19 Кодексу України про надра, надра надаються у користування підприємствам, установам, організаціям і громадянам лише за наявності у них спеціального дозволу на користування ділянкою надр. Право на користування надрами засвідчується актом про надання гірничого відводу.
Частиною 1 статті 23 Кодексу України про надра передбачено, що землевласники і землекористувачі в межах наданих їм земельних ділянок мають право без спеціальних дозволів та гірничого відводу видобувати корисні копалини місцевого значення і торф загальною глибиною розробки до двох метрів, а також підземні води (крім мінеральних) для всіх потреб, крім виробництва фасованої питної води, за умови, що обсяг видобування підземних вод із кожного з водозаборів не перевищує 300 кубічних метрів на добу. Чинним законодавством встановлений обов`язок отримання господарюючими суб`єктами як дозволу на спеціальне водокористування, так і спеціального дозволу на користування ділянкою надр. При цьому, спеціальний дозвіл на користування надрами надає право на видобування підземних вод, а дозвіл на спеціальне водокористування - право на їх використання.
21 лютого 2001 року Державним комітетом України по геології і використання надр Міністерства екології та природних ресурсів України, для КП «Дубровицяводоканал» надано Ліцензію (спеціальний дозвіл) на користування надрами № 2395 терміном дії 20 років, щодо видобування підземної питної води (надр) Дубровицького родовища на свердловин 1,2,3. 
Однак, 28 травня 2008 року, КП «Дубровицяводоканал» припинило свою діяльність, оскільки було визнано банкрутом. 
28 травня 2008 року зареєстровано Відповідача, який здійснює видобування питних підземних вод Дубровицького водозабору із свердловин 1е, 2е, Зе, 4е, 5е та забезпечення господарсько-питного водопостачання м. Дубровиця. 
Відповідно до пункту 16 Порядку надання у 2008 році спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 лютого 2008 року № 273, при цьому переоформлення дозволу проводиться у разі: реорганізації юридичної особи (надрокористувача) відповідно до законодавства; зміни найменування юридичної особи (надрокористувача), що в даному випадку зроблено не було. 
Такими чином, протягом 2016-2018 років, Відповідач, під керівництвом Третьої особи 2, здійснював видобуток корисних копалин загальнодержавного значення, а саме підземних вод в об`ємах, які перевищували допустимі норми для їх видобутку, не маючи на це відповідного дозволу: протягом 2016 року 282700 м3, що перевищувало 300 мЗ на добу; протягом 2017 року використання водних ресурсів не перевищувало 300 мЗ на добу; протягом 2018 року 141700 мЗ, що перевищувало 300 мЗ на добу, аж поки 26 вересня 2018 року Відповідачем не отримано Дозволу на спеціальне водокористування №192/РВ/49-18. 
Отже, протягом вказаного періоду, розмір збитків заподіяних державі Відповідачем внаслідок забору підземних вод без спеціального дозволу на користування надрами становив 554 860 грн 56 коп.. 
Разом з тим, колегією суду апеляційної інстанції враховується те, що постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 6 квітня 2022 року у справі № 918/994/21 задоволено позовні вимоги Третьої особи 1 до Відповідача про стягнення 185 258 грн 58 коп. шкоди, завданої навколишньому середовищу в період з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року за забір підземних вод з артсвердловини № 2е в обсязі, що перевищує 300 кубюм./добу без спеціального дозволу на користування надрами, що є порушенням статтей 16, 19, 21, 23 Кодексу України про надра. 
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в ході досудового розслідування кримінального провадження № 12024181110000353, Третьою особою 1 проведено розрахунок заподіяних державі Відповідачем за період 2008-2021 років збитків, внаслідок забору підземних вод Дубровицького водозабору без спеціального дозволу на користування надрами. 
Відповідно до висновку експерта № СУ-19/118-22/302-ЕК від 5 квітня 2022 року, Рівненським науково-дослідним експертно - криміналістичним центром МВС України проведено судову-економічну експертизу на підставі наданих Третьою особою 1 матеріалів за фактом видобування підземної питної води (надр) Дубровицького водозабору без відповідного дозволу Відповідачем та підтверджено, що внаслідок забору підземних вод без спеціального дозволу на користування надрами за період 2016 року заподіяно шкоду на суму 369 601 грн 98 коп..
Сторонами не спростовано відповідний висновок жодними іншими доказами.
Вищевказане також підтверджується висновком експертів за результатами проведення комісійної судової інженерно-екологічної експертизи від 20 травня 2024 року за № 1546/22-25, яка проведена Житомирським відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, відповідно до якої у досліджуваному випадку було порушено вимоги законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, зокрема про охорону та раціональне використання вод, про використання та охорону надр. Все вищеописане приводить апеляційний господарський суд до висновку щодо недотримання Відповідачем вимог та норм статей 16,19, 21,23, 56 Кодексу України про надра та статей 44, 49, 59 Водного кодексу України. 
Колегія суду констатує, що порядок визначення розміру відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, у тому числі у разі самовільного використання водних ресурсів при відсутності дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води) передбачено Наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища від 20 липня 2009 року №389. 
Ця Методика застосовується державними інспекторами України з охорони навколишнього природного середовища при розрахунку розмірів збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, які виявлені за результатами державного контролю за додержанням вимог суб`єктами господарювання природоохоронного законодавства та встановлює єдині вимоги до визначення збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів фізичними особами, фізичними особами - підприємцями та юридичними особами. Відповідно до пункту 1.7 Методики, самовільне водокористування - використання водних ресурсів за відсутності дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води), у разі перевищення встановлених у дозволі на спеціальне водокористування лімітів.
Згідно з пунктом 9.1 Методики, розрахунок розміру відшкодування збитків, обумовлених самовільним використанням водних ресурсів за відсутності дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води)), у разі перевищення встановлених у дозволі на спеціальне водокористування лімітів, здійснюється за формулою Зсам = 5xWxТар (грн.), де W - об`єм води, що використана самовільно без дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води)), у разі перевищення встановлених у дозволі на спеціальне водокористування лімітів; Тар - розмір, аналогічний ставці рентної плати за спеціальне використання води, встановленої статтею 255 Податкового кодексу України, на дату виявлення порушення (для поверхневих, підземних, шахтних, кар`єрних та дренажних вод - грн/100 м3, води для потреб гідроенергетики та рибництва - грн/10000 м3, води, яка входить до складу напоїв). 
Відповідно до пункту 9.2 Методики, фактичний об`єм води, що використана самовільно без дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води)), у разі перевищення встановлених у дозволі на спеціальне водокористування лімітів визначається на основі даних: первинної документації, статистичної звітності, ліміту забору та використання води, індивідуальних норм водоспоживання та во дові две ден ня або довідки фізичної особи - підприємця або юридичної особи за підписом керівництва, завіреної печаткою (за наявності).
Таким чином, в результаті забору підземних вод без спеціального дозволу на користування надрами Відповідачем державі, за визначений у позовній заяві період, спричинено збитки в розмірі 369 601 грн 98 коп, що підтверджено доказами долученими до матеріалів справи та висновками експертного дослідження, та не спростовано сторонами жодними іншими належними та допустимими доказами.
Дане є підставою для задоволення позовних вимог Прокурора в інтересах держави в особі Позивача до Відповідача про стягнення 369 601 грн 98 коп. на користь Позивача на рахунок спеціального фонду місцевого бюджету - збитків, заподіяних внаслідок самовільного використання підземних вод за відсутності дозволу на спеціальне водокористування.

В той же час суд апеляційної інстанції констатує, що Відповідачем подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, розглянувши яку колегія суду зауважує таке. 
Прокурором за результатами вивчення матеріалів кримінального провадження № 12024181110000353 від 29 жовтня 2024 року встановлено підстави для вжиття заходів представницького характеру. 
Так, в ході вивчення матеріалів кримінального провадження встановлено, що за результатами розгляду обвинувального акту у кримінальному провадженні №12024181110000353 від 29 жовтня 2024 року про обвинувачення Третьої особи 2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 240 КК України, 6 травня 2025 року ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області у справі № 949/320/25 звільнено Третю особу 2 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження за № 12024181110000353 закрито. Цивільний позов Прокурора, який подано в межах кримінального провадження на підставі статті 128 КПК України, в інтересах держави в особі Позивача за участю Третьої особи 1 до Відповідача за участю Третьої особи 2 про стягнення збитків, заподіяних внаслідок самовільного використання підземних вод за відсутності дозволу на спеціальне водокористування залишено без розгляду. 
При цьому кримінальне провадження по обвинуваченню Третьої особи 2 було відкрито 17 травня 2021 року.
Таким чином, Прокурору стало достеменно відомо про порушення інтересів держави лише 17 травня 2021 року, а з урахуванням вимог КПК України щодо таємниці досудового розслідування, останній фактично мав можливість вжити відповідні заходи представницького характеру, в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру», лише після виконання вимог наказу Генерального прокурора від 11 червня 2021 року № 194 «Про організацію взаємодії органів прокуратури з питань захисту інтересів держави в суді поза межами кримінального провадження» щодо передачі відповідних матеріалів кримінального провадження.
Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. 
Водночас, колегією суду враховується, що Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, п. 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів Документ сформований в системі «Електронний суд» 3 лютого 2026 року в України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». 
Отже, Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX про внесення змін до деяких законодавчих актів України, який набрав чинності 2 квітня 2020 року, трирічний строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). 
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено карантин з 12 березня 2020 року на усій території України, який продовжено до 22 червня 2020 року - постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 та до 31 липня 2020 року - постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 500. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 1 серпня до 31 грудня 2020 року на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211.
Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин, який постановами Кабінету Міністрів України неодноразово продовжувався і був скасований 1 липня 2023 року. 
Окрім того, за пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Отже, перебіг позовної давності у цій справі продовжувався у зв`язку із карантином до 1 липня 2023 року, а із введенням воєнного стану та набрання чинності законом № 2120-ІХ (15 березня 2022 року) продовжувався до 29 січня 2024 року, а із набрання чинності законом № 3450-ІХ від 8 листопада 2023 року - зупинився. В подальшому, на підставі Закону України «Про внесення зміни до 7 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14 травня 2025 року № 4434-ІХ, який набрав чинності 4 вересня 2025 року, зазначений пункт 19 виключено. 
Отже, з перебіг строків давності, зупинений на час дії воєнного стану, відновлено з 4 вересня 2025 року, що передбачено Законом України № 4434-IX, а відтак і розпочас свій перебіг строк позовонї давності за даними правовідносинами, який на момент звернення Прокурора до суду не сплив, а отже і не є пропущенним, як то помилково визначив Відповідач.
Частиною 2 статті 2 Цивільного кодексу України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. 
За частиною 2 статті 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. 
Одним з таких органів є прокуратура, на яку статтею 131-1 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом. 
При цьому, відповідно до частин 1, 5 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
Виходячи зі змісту статтей 256, 261 Цивільного кодексу України, позовна давність є строком пред`явлення позову, як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. 
Враховуючи все описане вище, вбачається, що строк звернення до суду щодо стягнення з Відповідача збитків не є пропущеним, а тому заява Відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності не підлягає до задоволення.

З огляду на усе вищевказане у даній постанові, Північно-західний апеляційний господарський суд, вважає подану Прокурором апеляційну скаргу підставною та обгрунтованою. Відповідно суд приймає рішення про задоволення позовних вимог. 
Разом з тим, суд скасовує рішення Господарського суду Рівненської області від 1 квітня 2026 року.
Згідно частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України: суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Водночас, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку про неповне з`ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, що в силу дії пунктів 1, 2 та 3 частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України є підставою для скасування оспорюваного рішення на підставі пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України.
З огляду на усе вищевказане в даній судовій постанові, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про скасування рішення місцевого господарського суду та прийняття нового рішення, котрим позов задоволено.
Судові витрати, в силу дії приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України, за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги, суд покладає на Відповідача.

Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу заступника керівника Рівненської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Рівненської області від 1 квітня 2026 року по справі №918/6/26 - задоволити.
2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 1 квітня 2026 року по справі №918/6/26 - скасувати.
3. Прийняти нове рішення, яким позов задоволити.
4. Стягнути з Комунального підприємства "Міськводоканал" Дубровицької міської ради (вул. Комунальна. 7, м. Дубровиця, Сарненський район Рівненська область, 34100; код ЄДРПОУ 35708362) на користь Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області (на рахунок спеціального фонду місцевого бюджету UA75899998033315331000017511, отримувач: ГУК в Рівненській області, Дубровицька міська тг, код отримувача (ЄДРПОУ) 38012494, банк отримувача Казначейство України (ел. адм. подат.) код класифікації доходів 24062100) збитки, заподіяні державі внаслідок самовільного використання водних ресурсів за відсутності дозволу на спеціальне водокористування у розмірі 369 601 грн 98 коп.. 
5. Стягнути з Комунального підприємства "Міськводоканал" Дубровицької міської ради (вул. Комунальна. 7, м. Дубровиця, Сарненський район Рівненська область, 34100; код ЄДРПОУ 35708362) на користь Рівненської обласної прокуратури (р/р UA228201720343130001000015371, МФО 820172, ЄДРПОУ 02910077, банк одержувач Державна казначейська служба України, м. Київ, код класифікації видатків бюджету 2800) судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви в розмірі 5 544 грн 03 коп. та пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 8 316 грн 05 коп..
6. Господарському суду Рівненської області видати відповідні накази.
7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
8. Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.
9. Справу №918/6/26 повернути Господарському суду Рівненської області.
Повний текст постанови виготовлено 9 червня 2026 року включно.

Головуючий суддя Василишин А.Р. 

Суддя Бучинська Г.Б. 

Суддя Філіпова Т.Л.