УХВАЛА

29 квітня 2026 року
місто Київ

справа № 399/296/25
провадження № 14-34цс26

Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Погрібного С. О.,
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., Ткача І. В., Уркевича В. Ю.

перевірила наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду
цивільної справи за позовом заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Агродар ЛТД», треті особи: Державне підприємство (далі - ДП) «Конярство України», Онуфріївська селищна рада Олександрійського району Кіровоградської області, про витребування земельної ділянки, скасування права оренди земельної ділянки
за касаційною скаргою першого заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури на ухвалу Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 01 липня 2025 року в складі судді Шульженко В. В. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 03 вересня 2025 року в складі колегії суддів Дьомич Л. М., Мурашко С. І., Письменного О. А.,
УСТАНОВИЛА:
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад вимог позивача
1. Заступник керівника Кіровоградської обласної прокуратури в інтересах Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області 14 березня 2025 року звернувся до суду з позовом, згідно з яким просив:
- витребувати на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області з володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3524655100:02:000:0563, що розташована на території Онуфріївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області;
- скасувати державну реєстрацію іншого речового права - права оренди ТОВ «Агродар ЛТД» щодо земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером 3524655100:02:000:0550, що розташована на території Онуфріївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області.
2. Позивач обґрунтовував пред`явлений позов тим, що ця земельна ділянка була і залишається в державній власності та в постійному користуванні ДП «Конярство України», тобто не належить до земель комунальної власності територіальної громади, а тому не могла бути передана в приватну власність та в подальшому в оренду.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3. Ухвалою від 01 липня 2025 року, яка залишена без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 03 вересня 2025 року, Онуфріївський районний суд Кіровоградської області залишив позов без розгляду.
4. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовував ухвалу тим, що прокурор не усунув недоліки позовної заяви, визначені ухвалою суду від 26 травня 2025 року, не надав документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду коштів у розмірі вартості спірного майна, не здійснив оцінку (експертно-грошову оцінку земельної ділянки) нерухомого майна в порядку, визначеному законом, що була чинною на дату подання позовної заяви.
5. Суди першої та апеляційної інстанцій відхилили доводи прокуратури щодо того, що відповідач є недобросовісним набувачем, з підстав, що на цій стадії провадження справи суд не надає оцінку доказам, а жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
6. Перший заступник керівника Кіровоградської обласної прокуратури 13 жовтня 2025 року з використанням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 01 липня 2025 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 03 вересня 2025 року, згідно з якою просить їх скасувати, а також передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
7. Заявник зазначив, що суди без відповідного правового обґрунтування виснували про застосування норм частини четвертої статті 177 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції, що змінилась після відкриття провадження у справі. Застосування наведеного припису обмежило право прокурора на представництво інтересів держави в суді.
8. Суди проігнорували норми Закону України «Про оцінку майна, майнових прав і професійну оціночну діяльність в Україні» в частині того, що замовниками оцінки майна можуть бути лише особи, яким таке майно належить на законних підставах або у яких майно перебуває на законних підставах. Водночас прокуратура не є власником спірної земельної ділянки або ж її користувачем, а також не наділена повноваженнями щодо організації доступу оцінювача щодо неї.
9. Заявник зазначив, що немає обов`язкових умов для попереднього внесення вартості спірної земельної ділянки на депозитний рахунок суду, адже положення про захист прав добросовісного набувача не поширюються на спірні правовідносини, де земельна ділянка набута безкоштовно і особа неправомірно передала її в оренду. Витребування земельної ділянки у відповідачки не становитиме для неї надмірного тягаря.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
10. ТОВ «Агродар ЛТД» 11 листопада 2025 року через систему «Електронний суд» направило до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу першого заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури, згідно з яким просило відмовити в її задоволенні, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - залишити без змін.
11. ТОВ «Агродар ЛТД» зауважило, що позбавлення права власності на земельну ділянку без надання будь-якої форми компенсації чи відшкодування не забезпечує справедливий баланс між вимогами суспільного інтересу, з одного боку, і правом особи на мирне володіння своїм майном, з іншого. Недбалість або помилки органів влади не можуть ставити добросовісного набувача у гірше становище. Прокурор прагне витребувати земельну ділянку в добросовісної фізичної особи, проте не вносить вартості цього майна на депозитний рахунок суду. Положення про захист прав добросовісного набувача мають ретроспективну дію в справах, у яких не ухвалено судове рішення на дату набрання чинності 09 квітня 2025 року Законом України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (далі - Закон № 4292-ІХ). Тобто Закон № 4292-ІХ застосовний до спірних правовідносин.
12. ДП «Конярство України»18 листопада 2025 року через систему «Електронний суд» направило до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу першого заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури, згідно з яким просило її задовольнити, рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
13. ДП «Конярство України» аргументувало свою позицію тим, що зміни до частини четвертої статті 177 ЦПК України не мають зворотної сили в часі. На момент подання позовної заяви прокурор дотримав усі вимоги процесуального закону. До того ж позов містить не лише вимогу про витребування земельної ділянки, а й про скасування державної реєстрації права оренди, заявлення якої не обтяжено внесенням грошової суми на депозит суду.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ В СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
14. Ухвалою від 27 жовтня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою першого заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури, витребував матеріали цієї справи із суду першої інстанції, а ухвалою від 18 лютого 2026 року призначив справу до судового розгляду.
15. Ухвалою від 18 березня 2026 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на підставі частини третьої статті 403 ЦПК України передала справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28 січня 2026 року у справі № 922/2555/21.
Мотиви передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
16. Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду керувалася таким.
17. У цій справі ухвалою від 04 квітня 2025 року Онуфріївський районний суд Кіровоградської області відкрив провадження, після чого встановив, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 ЦПК України.
18. Ухвалою від 26 травня 2025 року Онуфріївський районний суд Кіровоградської області позовну заяву залишив без руху та надав позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви у п`ять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Суд запропонував: надати до суду експертно-грошову оцінку земельної ділянки; в разі збільшення вартості спірної земельної ділянки, відповідно до експертно-грошової оцінки, доплатити судовий збір, надати документ про доплату судового збору; внести на депозитний рахунок суду грошові кошти у розмірі вартості спірного майна, надати суду документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду зазначених грошових коштів.
19. Прокурор не усунув недоліків позовної заяви у встановлений судом строк, що мало наслідком залишення позовної заяви без розгляду на підставі частини тринадцятої статті 187 ЦПК України.
20. Відповідно до частин одинадцятої - тринадцятої статті 187 ЦПК України суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали. Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд продовжує розгляд справи, про що постановляє ухвалу не пізніше наступного дня з дня отримання інформації про усунення недоліків. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.
21. Залишаючи позов прокурора без розгляду, суди попередніх інстанцій керувалися тим, що 09 квітня 2025 року набрав чинності Закон № 4292-ІХ, яким, зокрема, доповнено статтю 390 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) частиною п`ятою такого змісту:
«Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду".
Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
22. Статтю 391 ЦК України доповнено частиною другою такого змісту:
«Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу».
23. Частину четверту статті 177 ЦПК України доповнено абзацом другим такого змісту:
«У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
24. У статті 185 ЦПК України частину другу доповнено абзацом третім такого змісту:
«Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму».
25. Перше речення частини третьої статті 185 ЦПК України викладено в такій редакції:
«Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, внесе у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошову суму у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду».
26. Статтю 265 ЦПК України доповнено частиною чотирнадцятою такого змісту:
«У разі відмови у задоволенні позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду суд вирішує питання про повернення позивачу внесених ним на депозитний рахунок суду грошових коштів як компенсації вартості майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, а у разі задоволення позову - про перерахування грошових коштів на користь добросовісного набувача».
27. Суди першої та апеляційної інстанцій у цій справі з посиланням на наведені вище приписи виснували, що внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості спірного майна на депозитний рахунок суду є обов`язковою умовою для подальшого розгляду справи про витребування майна у добросовісного набувача. Невчинення таких дій унеможливлює винесення позитивного рішення у справі та, як наслідок, поновлення порушеного права держави або територіальної громади, за захистом якого звернувся прокурор.
28. Таке тлумачення Закону № 4292-ІХ як у частині норм матеріального права, так і застосування процесуальних норм, відповідає меті зазначеного Закону - забезпечення посиленого захисту прав добросовісного набувача.
29. Закон № 4292-ІХ є законодавчим втіленням на національному рівні приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) і не слугує точкою відліку виникнення у добросовісного набувача права на компенсацію вартості позбавленого майна. Такий висновок є загальним, має застосовуватися незалежно від обставин конкретної справи та недоліків законодавчої норми.
30. Системний аналіз частини четвертої статті 177, частин другої і третьої статті 185, частини чотирнадцятої статті 265 ЦПК України дає підстави для висновку, що суд не може прийняти до розгляду позов органу державної влади, місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача без попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду безвідносно до того, чи згоден такий позивач із добросовісністю відповідача на етапі заявлення позовних вимог та чи є такий факт доведеним або очевидним.
31. Набувач визнається добросовісним, якщо він не знав і не міг знати про відсутність законних підстав набуття ним майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей відчужувача спірного майна. У набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для дійсного власника.
32. Обставини обізнаності набувача з тим, що він отримує майно не від власника, підлягають доведенню у порядку доказування, що виключено на стадії вирішення питання про відкриття провадження в справі.
33. Однак колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 28 січня 2026 року у справі № 922/2555/21 сформулювала протилежний висновок, зазначивши, що правило частини п`ятої статті 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача. У випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача приписи частини п`ятої статті 390 ЦК України не підлягають застосуванню. У випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов на підставі статті 387 ЦК України без застосування приписів частини п`ятої статті 390 ЦК України, яка визначає порядок компенсації вартості майна добросовісному набувачеві (коли земельна ділянка належала державі (чи територіальній громаді), а останній набувач є добросовісним). Натомість у разі недоведення позивачем недобросовісності набувача і встановлення, що набувач є добросовісним, суд відмовляє у задоволенні позову, зокрема, на підставі частини п`ятої статті 390 ЦК України, якщо позивач попередньо не вніс вартість майна на депозитний рахунок суду.
34. Згідно з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду якщо прокурор заявляє вимоги про витребування майна до фізичної особи як недобросовісного набувача, внесення вартості спірного майна на депозитний рахунок суду (частина шоста статті 164, частина друга статті 174, частина тринадцята статті 238 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) не є обов`язковим для подальшого розгляду справи.
35. Частини четверта статті 177, частина друга статті 185, частина чотирнадцята статті 265 ЦПК України ідентичні змісту частини шостої статті 164, частини другої статті 174, частини тринадцятої статті 238 ГПК України.
36. Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду виснувала про необхідність відступу від висновків, сформульованих у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 28 січня 2026 року у справі № 922/2555/21, про те, що якщо прокурор пред`явив позов про витребування нерухомого майна у недобросовісного набувача (останнього набувача), то приписи частини п`ятої статті 390 ЦК України, частини шостої статті 164, частини четвертої статті 174 ГПК України у такому випадку не підлягають застосуванню під час вирішення питання про прийняття позову до розгляду.
37. У справі, на думку колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, потрібно зробити висновок щодо застосування частини п`ятої статті 390 ЦК України, частини четвертої статті 177, частини другої статті 185, частини чотирнадцятої статті 265 ЦПК України (частини шостої статті 164, частини другої статті 174, частини тринадцятої статті 238 ГПК України) та зазначити, що внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості спірного майна на депозитний рахунок суду є обов`язковою умовою для подальшого розгляду справи про витребування майна в останнього набувача; невчинення таких дій унеможливлює прийняття позовної заяви до розгляду безвідносно до посилань у позові на недобросовісність відповідача.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
38. Велика Палата Верховного Суду вважає, що справу потрібно повернути на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з таких підстав.
39. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
40. Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
41. У пункті 4 частини четвертої статті 17 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) визначено, що єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики.
42. Відповідно до частин першої, четвертої статті 263 ЦПК України судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені 
в постановах Верховного Суду.
43. ЄСПЛ зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, вимагає, щоб у разі остаточного вирішення справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), заява № 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви міста Люпені проти Румунії» (Lupeni greek catholic parish and others v. Romania), заява № 76943/11).
44. Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують, оскільки завжди буде потреба у з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Веренцов проти України», заява № 20372/11; рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії» (Del Rio Prada v. Spain), заява № 42750/09).
45. У пункті 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom), заява № 27238/95, ЄСПЛ наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.
46. В інших справах ЄСПЛ також неодноразово зазначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках потреби та в обставинах істотного і непереборного характеру (рішення у справі «Проценко проти росії», заява № 13151/04, пункт 26); відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення «помилки, що має фундаментальне значення для судової системи» (рішення у справі «Сутяжник проти росії», заява № 8269/02, пункт 38).
47. У пунктах 34, 39 остаточного рішення від 07 жовтня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05) ЄСПЛ наголосив на такому: коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується; сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції; завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме в розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (рішення у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98, пункт 65); у цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (рішення у справах «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, пункти 29, 30, «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02, пункти 36, 37); неспроможність вищого суду впоратись із цим завданням може призвести до наслідків, несумісних, inter alia, з вимогами статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі «Падурару проти Румунії» (Paduraru v. Romania), заява № 63252/00, пункти 98, 99); ЄСПЛ визнає, що, дійсно, можуть існувати переконливі причини для перегляду тлумачення законодавства, яким потрібно керуватись; сам ЄСПЛ, застосовуючи динамічний та еволюційний підходи в тлумаченні Конвенції, у разі потреби може відходити від своїх попередніх тлумачень, тим самим забезпечуючи ефективність та актуальність Конвенції (рішення у справах «Вілхо Ескелайнен та інші проти Фінляндії» (Vilho Eskelinen and Others v. Finland), заява № 63235/00, пункт 56, та «Скоппола проти Італії» (Scoppola v. Italy), заява № 10249/03, пункт 104).
48. У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що, визнаючи повноваження судді тлумачити закон, потрібно пам`ятати також і про обов`язок судді сприяти юридичній визначеності, яка гарантує передбачуваність змісту та застосування юридичних норм, сприяючи тим самим забезпеченню високоякісної судової системи (пункт 47).
49. Судді повинні послідовно застосовувати закон. Проте, якщо суд вирішує відійти від попередньої практики, на це потрібно чітко вказувати в рішенні (пункт 49).
50. Єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в судочинстві, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності у вирішенні спірних ситуацій для учасників справи.
51. Принцип єдності судової практики не є абсолютним, оскільки в іншому разі це б унеможливлювало виправлення судом своєї позиції або ж гальмувало б динамічний розвиток права та суспільних відносин.
52. В Україні завдання забезпечення єдності судової практики відповідно до Закону № 1402-VIII та ЦПК України, інших процесуальних кодексів покладається на Верховний Суд.
53. Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 45 
Закону № 1402-VIII Велика Палата Верховного Суду як постійно діючий колегіальний орган Верховного Суду забезпечує, зокрема, у визначених законом випадках здійснення перегляду судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.
54. З метою гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17(пункт 41)).
55. Тож Велика Палата Верховного Суду може відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього потрібних підстав. Такі підстави мають бути належно мотивовані не лише в постанові Великої Палати Верховного Суду за наслідками вирішення спору по суті, а й в ухвалі відповідного касаційного суду у складі Верховного Суду про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
56. Відповідно до частини третьої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
57. Отже, зміст частини третьої статті 403 ЦПК України дає підстави виснувати, що має бути потреба відступу; така потреба виникає з певних об`єктивних причин, які повинні бути чітко визначені та аргументовані, також відступ від правової позиції повинен мати тільки вагомі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень без вагомої для цього причини.
58. Водночас Велика Палата Верховного Суду виснує, що правовий висновок, від якого колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає за необхідне відступити, і питання, яке постало у справі № 399/296/25, виникли з правовідносин, що не є подібними ні за фактичними обставинами, ні за процесуальним контекстом, ні за правовим режимом дії закону в часі.
59. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 28 січня 2026 року у справі № 922/2555/21 вирішував питання про можливість продовження розгляду позову, поданого у 2021 році - задовго до набрання чинності Законом № 4292-ІХ - та поверненого на новий розгляд постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 вересня 2024 року. Предметом аналізу в тій справі була, відповідно, ретроспективна дія Закону № 4292-ІХ щодо вимог до позовної заяви на стадії продовження розгляду після скасування попередніх рішень по суті спору. Саме з цих правовідносин, які характеризуються наявністю попереднього розгляду справи по суті, скасуванням рішень у касаційному порядку та поверненням справи, виник правовий висновок Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
60. Натомість у справі № 399/296/25 прокурор звернувся до суду з позовною заявою 14 березня 2025 року - до набрання чинності Законом № 4292-ІХ (09 квітня 2025 року), однак після його прийняття Верховною Радою України (12 березня 2025 року). Ухвалою від 04 квітня 2025 року Онуфріївський районний суд Кіровоградської області відкрив провадження у справі, а ухвалою від 26 травня 2025 року - залишив позовну заяву без руху вже після набрання 
Законом № 4292-ІХ чинності, пред`явивши прокурору вимоги, передбачені оновленою редакцією статті 177 ЦПК України.
61. Отож правовідносини у цій справі характеризуються специфічним часовим становищем, оскільки прокурор подав позов до набрання Законом № 4292-ІХ чинності, суд першої інстанції відкрив провадження також до цього моменту, однак питання про відповідність позовної заяви вимогам процесуального закону суд вирішував вже після набрання ним чинності.
62. Саме тому ключовим у справі № 399/296/25 є питання про те, чи поширюється ретроспективна дія Закону № 4292-ІХ, прямо передбачена пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, на процесуальні вимоги щодо змісту позовної заяви у справах, провадження в яких відкрито до набрання ним чинності, але рішення по суті не ухвалено.
63. Це питання принципово інше порівняно з тим, що вирішував Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у справі № 922/2555/21, де прокурор подав позов за умов, коли Закону № 4292-ІХ не існувало взагалі, а ретроспективна дія оцінювалася на стадії нового розгляду після скасування рішень по суті. Тому правовідносини у справах № 399/296/25 і № 922/2555/21 не є подібними.
64. Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, що пункт 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4292-ІХ визначає сферу зворотної дії цього Закону в часі лише щодо умов та порядку компенсації добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна - у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом. Зазначений припис не містить прямої вказівки на поширення ретроспективної дії Закону № 4292-ІХ на процесуальні вимоги щодо змісту позовної заяви (частина четверта статті 177 ЦПК України) у справах, провадження в яких відкрито до набрання ним чинності. Тлумачення цього прикінцевого положення - зокрема, питання про те, чи охоплює воно вимогу про внесення вартості спірного майна на депозитний рахунок суду як умову прийнятності позовної заяви у вже відкритих провадженнях, - становить самостійну правову проблему, яку не вирішував Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у справі № 922/2555/21. Це додатково підтверджує неподібність правовідносин у цих справах і, відповідно, відсутність підстав для відступу від висновку у справі № 922/2555/21 як способу вирішення питання, що постало у справі № 399/296/25.
65. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що правовий висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28 січня 2026 року у справі № 922/2555/21, стосується застосування норм права у правовідносинах, що не є подібними до правовідносин у справі № 399/296/25. Перший виник із ситуації, коли позов подавався до появи Закону № 4292-ІХ, а його ретроспективна дія оцінювалася на стадії нового розгляду після скасування рішень по суті; другий - із ситуації, коли позов подано до набрання Законом чинності, провадження відкрито також до цього моменту, проте питання про прийнятність позовної заяви суд вирішував вже після набрання ним чинності.
66. Відступ від висновку у справі № 922/2555/21 у частині, на яку посилається колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, не усуне правової невизначеності у справі № 399/296/25, оскільки та невизначеність має самостійне підґрунтя, не охоплене предметом розгляду у справі № 922/2555/21.
67. Отже, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не обґрунтувала наявності підстав, визначених частиною третьою статті 403 ЦПК України, для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Загальні висновки
68. Згідно із частиною шостою статті 404 ЦПК України якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, або якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору в подібних правовідносинах, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.
69. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду виснує про недоцільність розгляду цієї справи та потребу повернути її відповідній колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду для розгляду на підставі частини шостої статті 404 ЦПК України.
Керуючись статтями 402 - 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду
УХВАЛИЛА:
Справу № 399/296/25 за позовом заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Агродар ЛТД», треті особи: Державне підприємство «Конярство України», Онуфріївська селищна рада Олександрійського району Кіровоградської області, про витребування земельної ділянки, скасування права оренди земельної ділянки за касаційною скаргою першого заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури на ухвалу Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 01 липня 2025 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 03 вересня 2025 року - повернути на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач С. О. Погрібний

Судді: О. О. Банасько М. В. Мазур

О. В. Білоконь Н. М. Мартинюк

О. Л. Булейко К. М. Пільков

І. А. Воробйова Н. С. Стефанів

Л. Ю. Кишакевич Т. Г. Стрелець

В. В. Король О. В. Ступак

С. І. Кравченко І. В. Ткач

О. В. Кривенда В. Ю. Уркевич