ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 369/174/21
провадження № 61-12661св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал Гарант Інвест», Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвіктус Плюс», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондар Тетяна Миколаївна, приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 червня 2023 року у складі судді Ковальчук Л. М., додатковерішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 березня 2024 року у складі судді Пінкевич Н. С. та постанову Київського апеляційного суду від 30 липня 2024 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Мазурик О. Ф., Немировської О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ФК «Капітал Гарант Інвест», ТОВ «Інвіктус Плюс», ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондар Т. М., приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А. А., про скасування запису про державну реєстрацію права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності.
Позов мотивований тим, що між ним та ПАТ «Брокбізнесбанк» було укладено кредитний договір № 155-05-03. З метою забезпечення виконання основного зобов`язання 30 січня 2007 року сторони уклали іпотечний договір, предметом якого є земельні ділянки, що належать йому на праві приватної власності, а саме: земельна ділянка площею 0,1573 га з кадастровим номером 3222484201:01:003:0013, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка площею 0,1499 га з кадастровим номером 3222484201:01:003:0012, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо, що ПАТ «Брокбізнесбанк» відступив право вимоги за кредитним договором від 30 січня 2007 року № 155-05-03 на користь ТОВ «ФК «Капітал Гарант Інвест», за яким 26 січня 2016 року приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А. А. в порядку задоволення вимог іпотекодержателя зареєстрував право власності на іпотечне майно. Жодних повідомлень про зміну кредитора та іпотекодержателя йому не надходило. Вважає, що така реєстрація здійснена в порушення норм законодавства, оскільки відсутні докази надіслання іпотекодержателем та отримання іпотекодавцем письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.
У подальшому належні йому земельні ділянки були передані до статутного капіталу ТОВ «Інвіктус Плюс», після чого відчужені на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_3 
ОСОБА_1 просив суд:
визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності ТОВ «ФК «Капітал Гарант Інвест» на земельну ділянку площею 0,1573 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 3222484201:01:003:0013) та земельну ділянку площею 0,1499 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 3222484201:01:003:0012), вчинену приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А. А.;
витребувати із чужого незаконного володіння земельну ділянку площею 0,1573 га, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 (кадастровий номер 3222484201:01:003:0013) та земельну ділянку площею 0,1499 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 3222484201:01:003:0012);
визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,1573 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 3222484201:01:003:0013) та земельну ділянку площею 0,1499 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 3222484201:01:003:0012).
Короткий зміст рішення та ухвал суду першої інстанції
Рішенням Києво-Святошинський районний суд Київської області від 29 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування запису про державну реєстрацію права власності відмовлено. 
Скасовано заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 січня 2021 року, а саме: арешт на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_3 , на спірні земельні ділянки.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги позивача не доведені, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені.
Ухвалою Києво-Святошинський районний суд Київської області від 01 серпня 2023 року у задоволенні заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що до заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не було додано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, що позбавляє суд перевірити проведення оплати гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 січня 2024 року справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення
Додатковим рішенням від 07 березня 2024 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у задоволенні позову ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності відмовив.
Додаткове рішення мотивоване тим, що всі заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги судом розглядались, дана оцінка всім доводам та доказам, які надані сторонами, відповідність цих вимог нормам закону, проте у резолютивній частині рішення суду не зазначено всіх заявлених позовних вимог позивача та висновку суду щодо відмови в їх задоволенні.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Київського апеляційного суду від 30 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 травня 2023 року змінено, викладено мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено. 
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення. Заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу, понесену в суді першої інстанції, в розмірі 31 500,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу, понесену в суді першої інстанції, в розмірі 32 500,00 грн.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач обґрунтовував порушення своїх прав у тому числі тим, що, реалізуючи передбачений статтею 37 Закону України «Про іпотеку» механізм задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, кредитор не виконав покладений на нього статтею 35 цього ж Закону обов`язок із надсилання іпотекодавцеві вимоги про усунення порушень основного зобов`язання. Колегія суддів також ураховує, що в справі 
№ 2-2082 вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом їх продажу з прилюдних торгів, а не шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Тому здійснена 26 січня 2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А. А. державна реєстрація права власності на іпотечне майно за ТОВ «ФК «Капітал Гарант Інвест» порушує права ОСОБА_1 як така, що проведена з порушенням вимог закону, а саме статті 35 Закону України «Про іпотеку».
Доводи позивача про те, що його не повідомили про заміну кредитора у зобов`язанні відхилено, оскільки за змістом статей 514, 516 ЦК України заміна кредитора в зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Тому посилання позивача на неповідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні не можуть бути підставою для задоволення пред`явленого у цій справі позову.
Проте відсутність у матеріалах справи доказів отримання іпотекодавцем вимоги про усунення порушень основного зобов`язання є самостійною та достатньою підставою для висновку про порушення прав позивача у цій справі. 
Щодо ефективності обраних позивачем способів захисту слід виходити з того, що ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами про визнання незаконною і скасування державної реєстрацію права власності на іпотечне майно за ТОВ «ФК «Капітал Гарант Інвест», витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності. Особливістю цієї справи є те, що після реєстрації права власності на спірні земельні ділянки за іпотекодержателем, останній вніс їх до статутного капіталу іншої юридичної особи, яка, в свою чергу, відчужила земельні ділянки на користь двох фізичних осіб. Ураховуючи наведене, правомірним, тобто таким, що відповідає природі порушеного цивільного права й характеру цивільних відносин між учасниками спору, та ефективним, тобто дієвим, способом захисту порушеного права є витребування земельних ділянок у кінцевих їх набувачів. Тому вимоги про скасування державної реєстрації та визнання права власності задоволенню не підлягають.
У суді першої інстанції адвокат О. Долобашко, який діє в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в письмових поясненнях від 22 червня 2022 року заявив про застосування наслідків спливу позовної давності за вимогами про витребування земельних ділянок, пред`явлених до цих відповідачів. Позивач не надав заперечень на заяву представника відповідачів про застосування наслідків спливу позовної давності.
Апеляційний суд зауважує, що за змістом частини четвертої статті 319 ЦК України власність зобов`язує. Тому позивач, будучи власником земельних ділянок, за наявності вирішеного не на його користь судового спору з банком щодо погашення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, усвідомлюючи наявність невиконаного зобов`язання, забезпеченого іпотекою, та пов`язаних з цією обставиною ризиків, погодивши підписання договору іпотеки, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, проявивши розумну обачність та належним чином реалізувавши надані йому права та обов`язки як іпотекодавця і боржника за кредитним договором, об`єктивно мав змогу довідатися про порушення своїх прав з січня 2016 року. Оскільки з цим позовом ОСОБА_1 звернувся до суду лише в січні 2021 року, то в задоволенні віндикаційного позову слід відмовити за пропуском позовної давності. Та обставина, що останні набувачі земельних ділянок набули їх у власність у 2020 році, не впливає на момент, з яким закон пов`язує початок відліку строку на звернення до суду. Закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.
Судова колегія вважає помилковим висновок суду про відсутність підстав у відповідачів для звернення з заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки зазначений висновок зроблений судом без врахування наявних в матеріалах справ не розглянутих клопотань про стягнення судових витрат від 30 січня 2023 року. Заперечення щодо задоволення вказаних заяв позивачем до суду першої інстанції надано не було. Згідно з наведеними документами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 понесли витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 31 500,00 грн та 32 500,00 грн відповідно. З огляду на наведене та ураховуючи фактичний об`єм послуг, відповідні заяви відповідачів підлягають задоволенню, оскільки розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, з урахуванням складності справи.
Аргументи учасників справи
30 серпня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1  подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив оскаржені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, а заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу залишити без розгляду.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що cуд апеляційної інстанції правильно встановивши обставини справи, що свідчать про порушення прав позивача, проте зробив помилкові висновки про можливість застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності. Про факт відчуження належних йому земельних ділянок стало відомо наприкінці грудня 2020 року. З метою перевірки відомостей про власника спільних земельних ділянок 06 січня 2021 року він отримав інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Він не знав та не міг знати про те, що належні йому земельні ділянки вибули з його володіння в супереч вимогам закону та змісту заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2011 року, яким визначено порядок звернення стягнення на земельні ділянки шляхом продажу заставленого майна з прилюдних торгів. З примусового виконання вказаного судового рішення відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_2, однак ні на день звернення до суду з цим позовом, ні станом на день подання апеляційної скарги вказане заочне рішення суду не виконано, а під час примусового виконання судового рішення так і не були проведені прилюдні торги. Відповідно, він правомірно очікував, що є власником спірних земельних ділянок до моменту їх примусової реалізації у спосіб визначений судом та у порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Натомість банк та в подальшому його правонаступники вдалися до незаконних дій та всупереч рішенню суду в позасудовий спосіб, без дотримання вимог закону, зареєстрували за собою право власності на спірні земельні ділянки (без проведення відповідних реєстраційних дій) та відчужили їх третім особам, які є відповідачами у справі, з метою утруднення відновлення позивачем свого порушеного права. Початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковується з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу. Апеляційний суд не встановив дату з якої вважав, що позивач міг дізнатися про своє порушене прав, а тому дійшов помилкових висновків про можливість застосування наслідків спливу позовної давності. 
Звертаючись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою він вказував, що судове засідання для розгляду питання про ухвалення додаткового судового рішення було призначено Києво-Святошинським судом Київської області на 07 березня 2024 року, про що ні його, ні його представника - адвоката Гапеку Т. В., не повідомлено. Крім того, у матеріалах справи наявна суперечила інформація щодо дати ухвалення додаткового рішення. 07 березня 2024 року судом було оголошено перерву для виходу судді в нарадчу кімнату, а далі в матеріалах справи наявна довідка від 19 березня 2024 року про те, що фіксування судового засідання не здійснювалось у зв`язку з неявкою усіх учасників справи в судове засідання. Після довідки наявне додаткове рішення, яке датоване 07 березня 2024 року. 
Постанова Київського апеляційного суду від 30 липня 2024 року не містить жодних висновків за результатами розгляду його апеляційної скарги на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 березня 2024 року.
Необґрунтованими є висновки апеляційного суду в частині вирішення питання про задоволення заяв відповідачів про стягнення на їх користь судових витрат. Представником ОСОБА_2 - адвокатом Герасимовою Т. І. 23 січня 2023 року було подано заяву про розподіл судових витрат, однак ця заява подана з порушенням вимог процесуального законодавства, оскільки під час звернення до суду з відзивом ОСОБА_2 не вказував про розмір понесених витрат на правову допомогу або розмір витрат, які він очікує понести. Аналогічна ситуація склалась із заявою про розподіл витрат, що подана представником ОСОБА_3 - адвокатом Долобашко О. С. Вказані заяви разом з доказами на підтвердження понесених витрат не було надіслано іншим учасникам справи, в тому числі позивачу, що позбавило його можливості заперечувати розмір понесених судових витрат та доводити їх неспівмірність зі складністю справи. Докази понесення витрат на правничу допомогу є додатками до заяви про розподіл витрат, а тому до такої заяви підлягають застосуванню правила частини четвертої статті 183 ЦПК України та наслідків недотримання таких правил як неподання доказів направлення копії заяви разом із додатками іншим учасникам справи, якими є повернення заяви без розгляду.
Представниками відповідачів у справі були адвокати з одного адвокатського об`єднання, які від імені відповідачів подавили суду відзиви на позов ідентичного змісту, але витрати по його підготовці становили в одному випадку 3 500,00 грн, а в іншому 4 000,00 грн, що є неспівмірним з виконаною роботою адвокатів та свідчить про очевидне збагачення за рахунок коштів позивача. Поза увагою залишилось й те, що письмові пояснення не є процесуальним документом, а заперечення на клопотання про зупинення провадження були подані адвокатом від імені обох відповідачів, тоді як акти виконаних робіт включають їх оплату ніби вони були подані від імені кожного окремими процесуальними документами, що теж свідчить про неспівмірність їх вартості з витраченим часом. Щодо участі адвоката Герасимової Т. І. в судових засіданнях, то остання брала участь у судових засідання лише 06 квітня 2021 року, 07 грудня 2021 року, в той час як акт наданих послуг містить оплату за участь в засіданнях, в яких вона не брала участі. Аналогічна ситуація з участю в судових засіданнях і адвоката Долобашко О. С., який брав участь лише в судових засідання, що були призначені 27 вересня 2021 року та 22 червня 2022 року.
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі. 
В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду та Верховного Суду України: від 25 січня 2017 року у справі № 916/2131/15, від 23 листопада 2016 року у справі № 916/2144/15, від 02 листопада 2016 року у справі № 522/10652/15-ц, від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою - пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України, суд не дослідив зібрані у справі докази, суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів - пункти 1, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини
Суди встановили, що 26 серпня 2003 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Брокбізнесбанк» укладено кредитний договір № 155-05-03, за умовами якого ОСОБА_1 надано кредит в сумі 220 000,00 грн зі строком погашення до 31 серпня 2004 року.
30 січня 2007 року ПАТ «Брокбізнесбанк» і ОСОБА_1 року уклали договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_1 передав в іпотеку земельну ділянку з кадастровим 3222484201:01:003:0012 площею 0,1499 га у межах згідно з планом, та земельну ділянку з кадастровим номером 222484201:01:003:0013 площею 0,1573 га у межах згідно з планом, місце розташування яких - АДРЕСА_1 , які надані для будівництва та обслуговування жилого будинку.
Відповідно до пункту 7.1 договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання по кредитному договору в цілому або його частині та/або невиконання або неналежне виконання Іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, в цілому або в тій чи іншій частині, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Пункт 7.3. договору передбачає, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання по кредитному договору в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору, продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору. Отже, договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до заочного рішення Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 15 вересня 2011 року у справі №2-2082 звернуто стягнення на вказані земельні ділянки. Визначено спосіб реалізації шляхом продажу заставленого майна з прилюдних торгів та направлення виручених грошових коштів на погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Брокбізнесбанк».
16 травня 2012 державним виконавцем ВДВС Києво-Святошинського РУЮ відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1.
31 січня 2014 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ПАТ «Банк національний кредит» укладений договір факторингу. За цим договором ПАТ «Брокбізнесбанк» відступив ПАТ «Банк національний кредит» право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 155-05-03 від 26 серпня 2003 року. 
05 лютого 2014 між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ПАТ «Банк національний кредит» був укладений договір відступлення права вимоги за іпотечними договорами.
07 лютого 2014 року між ПАТ «Банк національний кредит» та ТОВ «ФК «Капітал Гарант Інвест» був укладений договір факторингу, відповідно до умов якого ПАТ «Банк національний кредит» відступив ТОВ «ФК «Капітал Гарант Інвест» право вимоги, зокрема до ОСОБА_1 за кредитним договором №155-05-03 від 26 серпня 2003 року.
12 лютого 2014 року між ПАТ «Банк національний кредит» та ТОВ «ФК «Капітал Гарант Інвест» укладений договір відступлення права вимоги за іпотечними договорами.
Ухвалою суду у справі №2-2082 від 24 червня 2014 року замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_2 з виконання виконавчого листа № 2-2082, виданого 05 жовтня 2011 року Києво-Святошинським районним судом Київської області щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» грошових коштів в сумі 379 736,72 гривень, з ПАТ «Брокбізнесбанк» на його правонаступника ТОВ «ФК «Капітал Гарант Інвест».
26 січня 2016 року приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А. А. зареєстрував право власності на іпотечне майно за ТОВ «ФК «Капітал Гарант Інвест».
22 лютого 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т. М. вчинено запис про право власності ТОВ «Інвіктус Плюс» на спірні земельні ділянки відповідно до акта приймання-передачі об`єкта нерухомості від 03 лютого 2016 року, укладеного між ТОВ «ФК «Капітал Гарант Інвест» та ТОВ «Інвіктус Плюс».
На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 жовтня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т. С. та зареєстрованим за № 4913, право власності на земельну ділянку площею 0,1573 га (кадастровий номер 3222484201:01:003:0013) зареєстроване за ОСОБА_2 
29 грудня 2020 року між ТОВ «Інвіктус Плюс» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим 3222484201:01:003:0012 площею 0,1499 га, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т. М. та зареєстрований в реєстрі за № 5824.
Позиція Верховного Суду
Щодо вимоги про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності ТОВ «ФК «Капітал Гарант Інвест» на спірні земельні ділянки
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четвертастатті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) вказано, що:
«102. Якщо позивач (іпотекодавець) вважає порушеними свої права на предмет іпотеки (внаслідок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачем), він може, з огляду на фактичні обставини, вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Цей спосіб захисту застосовується у випадку вчинення однією із сторін правопорушення, в результаті чого порушені права та законні інтереси іншої сторони. При цьому позивач повинен довести, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено всупереч вимогам закону, тобто з порушенням прав позивача.
104. Велика Палата Верховного Суду послідовно виснувала щодо ефективних способів захисту при неодноразовому відчуженні майна. Відповідно до її висновків захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника (пункти 73, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14; пункти 84, 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).
109. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу.
110. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту.
111. Зважаючи на обставини цієї справи, які існували на момент звернення позивача з позовом та прийняття рішення судом першої інстанції, для захисту порушеного права власності позивача необхідно відновити становище, яке існувало до порушення. Вказане відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.
112. Відповідно до частини четвертої статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
114. Оскільки порушення права власності позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за АТ «Мегабанк», заявлені ним позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав від 30.12.2019 опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення.
115. Отже, враховуючи обставини конкретної справи та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.
116. Слід ще раз звернути увагу, що судове рішення про задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем тільки за умови, що на час вчинення реєстраційної дії право власності зареєстроване за відповідачем, а не за іншою особою».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) зазначено, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки також сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження 
№ 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).
Отже, рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна підтверджує право власності на майно належного власника (позивача) і саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Саме суд під час розгляду справи про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна повинен надати оцінку всім обставинам, який тим самим визначає: неправомірність дій особи, яка зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник; тим самим суд констатує, що ці дії не були здатні призвести до набуття права власності особою, яка позначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник, а тому в цієї особи відсутнє право власності, а отже право власності належить позивачеві (якщо позивач доведе всі наведені вище обставини). Суд, задовольняючи позов, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить. Вирішивши наявний між сторонами спір про право на користь позивача, суд тим самим в мотивувальній частині рішення виснував, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню. Близький за змістом висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) (пункти 124-126).
Тому у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння (якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах), інші вимоги власника є неналежними.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що іпотекодержатель у позасудовий спосіб звернув стягнення на належні йому земельні ділянки, які у подальшому відчужені на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , проте вимоги про усунення порушення зобов`язання він не отримував, про заміну кредитора його не повідомляли. У зв`язку з чим просив суд визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності ТОВ «ФК «Капітал Гарант Інвест» на спірні земельні ділянки, витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказані земельні ділянки та визнати за ним право власні на ці земельні ділянки;
суди встановили, що 30 січня 2007 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, предметом якого є дві земельні ділянки з кадастровими номерами 3222484201:01:003:0012, 222484201:01:003:0013. 26 січня 2016 року зареєстровано право власності на іпотечне майно за ТОВ «ФК «Капітал Гарант Інвест»; 22 лютого 2016 року право власності на спірні земельні ділянки зареєстровано за ТОВ «Інвіктус Плюс», яке за договорами купівлі-продажу відчужило їх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; 
відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що обставини, викладені в позовній заяві, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені;
апеляційний суд за встановлених обставин правильно вважав, що при неодноразовому відчуженні майнаналежним способом судового захисту права позивача є вимога про витребування нерухомого майна, а тому вимога про скасування державної реєстрації задоволенню не підлягає.
Тому суд касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного суду, що у задоволенні вимог про скасування державної реєстрації права власності належало відмовити у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу. Відтак апеляційний суд правильно змінив в цій частині мотиви відмови у задоволені позову, викладені судом першої інстанції. 
Щодо касаційного оскарження додаткового рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 березня 2024 року
За змістом пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України та пункту 9 частини третьої статті 2 ЦПК України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).
Під час касаційного перегляду справи з`ясовано, що касаційна скарга в зазначеній частині подана на судове рішення, що не може бути предметом касаційного перегляду, оскільки аналіз змісту постанови Київського апеляційного суду від 30 липня 2024 року та Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 березня 2024 року апеляційний суд по суті не переглядав.
З огляду на неможливість оскарження у касаційному порядку рішень суду першої інстанції, які не переглядалися в апеляційному порядку, касаційне провадження в цій частині слід закрити.
Щодо вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року). 
Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи (пункт 8 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено (стаття 270 ЦПК України).
Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21(провадження № 12-43гс22), зазначено, що «положення частини четвертої статті 270 ЦПК України (частини четвертої 244 ГПК України) про те, що у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання, не виключають обов`язку суду повідомити сторони про призначення судового засідання з розгляду заяви про розподіл судових витрат відповідно до частини другої статті 246 ЦПК України (частини другої статті 221 ГПК України) чи повідомити їх про прийняття заяви до розгляду (якщо провадження у справі є письмовим)».
Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року по справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).
Аналіз матеріалів справи свідчить:
рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування запису про державну реєстрацію права власності відмовлено;
ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2023 року у задоволенні заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відмовлено;
16 серпня 2023 року  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2023 року (т. 2, а. с. 178-189). Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 вересня 2023 року відкрито апеляційне провадження за цією апеляційною скаргою;
06 листопада 2023 року до апеляційного суду надійшла повторна апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 червня 2023 року (т. 2, а. с. 166-173, 229-250), за якою відкрито апеляційне провадження на підставі ухвали Київського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року;
ухвалою Київського апеляційного суду від 23 січня 2024 року справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення. Ухвала суду мотивована тим, що ні мотивувальна, ні резолютивна частина рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 червня 2023 року не містить розв`язання усіх вимог, що були заявлені позивачем у суді першої інстанції, а саме: вимоги щодо витребування із чужого незаконного володіння земельних ділянок та визнання права власності; 
додатковим рішенням від 07 березня 2024 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у задоволенні позову ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності відмовив;
07 червня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 березня 2024 року, у якій заявник просив вказане судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог (т. 3, а. с. 99-105). Ухвалами Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду на 30 липня 2024 року;
аналіз змісту постанови Київського апеляційного суду від 30 липня 2024 року свідчить про те, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 березня 2024 року не розглянуто, при цьому апеляційний суд вирішував вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, які згідно з висновком ухвали Київського апеляційного суду від 23 січня 2024 року не були вирішені рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 червня 2023 року, відповідно, мали б бути предметом розгляду додаткового рішення від 07 березня 2024 року; 
крім того, аналіз змісту апеляційної скарги свідчить, що ОСОБА_1 оскаржував додаткове рішення й із тієї підстави, що справу розглянуто судом за відсутності учасника справи, не повідомленого належним чином, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України.
Розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (див. висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18)).
За таких обставин суд касаційної інстанції вважає, що постанову Київського апеляційного суду від 30 липня 2024 року в частині вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності належить скасувати та передати справу в цій частині до суду апеляційної інстанції на новий розгляд. Тому підлягає скасуванню і постанова апеляційного суду в частині перегляду ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2023 року щодо розподілу судових витрат.
Оскільки встановлено підстави для скасування постанови апеляційного суду, то суд касаційної інстанції інші підстави відкриття касаційного провадження та доводи касаційної скарги в зазначеній частині не аналізує.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що постанова апеляційногочастково ухвалена без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду в частині вирішення вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, перегляду ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2023 року щодо розподілу судових витрат скасувати, справу в цій частині направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд, а в іншій частині рішення суду першої інстанції в незміненій апеляційним судом частині та постанову апеляційного суду залишити без змін. 
Керуючись статтями 389, 396, 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження у справі № 369/174/21 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 березня 2024 року.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 30 липня 2024 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, перегляду ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2023 року щодо розподілу судових витрат скасувати.
Справу № 369/174/21 в зазначеній частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Рішення Києво-Святошинський районний суд Київської області від 29 червня 2023 року в незміненій апеляційним судом частині та постанову Київського апеляційного суду від 30 липня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал Гарант Інвест» про скасування державної реєстрації права власності залишити без змін.
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 30 липня 2024 року в скасованій частині втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко