ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
2 червня 2026 року
м. Київ
справа № 752/6119/21
провадження № 51 - 4918 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі
головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового
засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 4 листопада 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12021100010000286, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ( ОСОБА_6 ),  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Республіки Азербайджан, уродженця Республіки Азербайджан, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , такого, що не має постійного місця проживання, раніше неодноразово судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Органом досудового розслідування  ОСОБА_8 обвинувачувався у тому, що він приблизно о 4:00, перебуваючи поблизу будинку №110 по проспекту Голосіївський у м. Києві, впевнившись, що за його діями ніхто з сторонніх осіб не спостерігає, відчинив каналізаційний люк телефонного колодязю, у якому знаходяться телефонні кабелі типу «NGG 100х2х0,4», які належали ПАТ «Укртелеком». В подальшому, подолавши перешкоду ОСОБА_8 проник до телефонного колодязя, де за допомогою ножівки відрізав вказані телефонні кабелі довжиною 58 метрів, вартістю 11 800, 68 грн, після чого розпорядився ними на власний розсуд, спричинив матеріальну шкоду ПАТ «Укртелеком» на вищевказану суму.
Такі дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК, як таємне викладення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у інше приміщення.
Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 22 грудня 2022 року ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 185 КК та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК. 
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а вирок суду-без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
В касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Вказує на те, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводи прокурора щодо неналежної оцінки судом першої інстанції доказів, зокрема про безпідставне визнання протоколів огляду місця події та похідних від нього доказів недопустимими доказами. Зазначає, що судом апеляційної інстанції в порушення вимог ст. 404 КПК безпідставно відмовлено у допиті свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та представника потерпілого. Вказує, що висновки судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_8 на час проведення огляду місця події перебував у статусі затриманого суперечать вимогам КПК. Звертає увагу про законність вилучення речей у ОСОБА_8 , оскільки останній їх видав добровільно. Вказує про безпідставне визнання судом першої інстанції неналежним доказом протокол слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_11 , згідно якого під час вказаної слідчої дії останній демонстрував жестами шлях та маршрут пересування обвинуваченого, механізм його дій та місцезнаходження. Зазначає про помилковий висновок суду щодо порушення слідчим вимог ст. 245 КПК, що стало підставою для визнання місцевим судом недопустимим доказом протоколу огляду від 10 лютого 2021 року, відповідно до якого слідчим було оглянуто два мотки телефонного кабелю та здійснено відібрання з них експериментальних зразків. Вказані порушення залишились поза увагою суду апеляційної інстанції, тому його рішення не відповідає вимогам ст. 419 КПК та підлягає скасуванню. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити. 
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як визначено ст. 419 КПК, в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Так, ст. 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Водночас, стандарт доведення винуватості «поза розумним сумнівом» полягає у тому, що за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, які були досліджені в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення.
Разом із тим, виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. 
Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суд першої інстанції повно й усебічно розглянув обставини провадження, проаналізував зібрані органом досудового слідства докази, які перевірив і належним чином оцінив із точки зору допустимості, належності, достовірності й достатності, та дійшов правильного висновку, що частина з наданих стороною обвинувачення доказів у підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, є недопустимими, а інша - такими, що не є достатніми та переконливими доказами винуватості обвинуваченого у вчинені інкримінованих йому дій.
При цьому суд, дотримуючись вимог ст. 374 КПК, вказав у вироку, на яких саме підставах він дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 185 КК та належним чином мотивував своє рішення.
Зокрема суд першої інстанції зазначив, що оскільки на момент проведення огляду місця подій, ОСОБА_8 був фактично затриманий, а інструменти перебували у його рюкзаку, тому їх вилучення фактично відбулося за наслідками особистого обшуку, що повинно було відбутися відповідно до вимог ст. 208 КПК, між тим, вилучення інструментів у ОСОБА_8 було оформлено як огляд місця подій. 
Також місцевий суд зазначив, що з часу фактичного затримання ОСОБА_8 , що мало місце о 4:00 4 лютого 2021 року з моменту, коли він через підкорення наказу уповноваженої особи - працівника охоронної фірми, вимушений був залишатися у визначеному ним місті, він по суті, згідно вимог ст. 42 КПК, отримав процесуальний статус підозрюваного, та мав процесуальні права, які не зміг реалізувати через відсутність документів про його затримання та обшук. Водночас, після приїзду слідчого ОСОБА_8 також, в порушення вимог ст. 208 КПК, не був невідкладно повідомлений про підстави затримання та про його права, передбачені ст. 42 КПК, зокрема: мати захисника, давати пояснення або відмовитися їх надавати, вимагати перевірки обґрунтованості затримання тощо.
Вищенаведені обставини, а саме затримання ОСОБА_8 та його обшук, без оформлення необхідних процесуальних документів, дали місцевому суду підстави дійти висновку про визнання протоколу огляду місця події від 4 лютого 2021 року в частині виявлення та вилучення у ОСОБА_8 інструментів, недопустимим доказом відповідно до ч.1 ст. 87 КПК.
Крім цього місцевий суд зауважив, що у порушення вимог ч. 5 ст. 237 КПК, вилучені у ОСОБА_8 речі не були оглянуті особами, присутніми під час проведення огляду місця подій, оскільки згідно даних протоколу огляду, вони були оглянуті через декілька днів слідчим одноособово.
Також судом першої інстанції визнано недопустимим доказом протокол огляду від 10 лютого 2021 року, згідно якого було оглянуто два мотки телефонного кабелю та здійснено фактичне відібрання з них експериментальних зразків, а також похідний від нього доказ- висновок експерта № СЕ-19/111-21/6723-ТР, оскільки отримання зразків на експертизу було здійснено з порушенням вимог ст. 245 КПК.
Щодо показань свідка ОСОБА_11 , які містяться у протоколі його допиту, то місцевий суд зазначив, що вони не були отримані з додержанням вимог ст. 225 КПК, та були надані ним оперуповноваженому. Проведений з даним свідком слідчий експеримент не відповідає вимогам ст. 240 КПК, оскільки фактично за наслідками проведеного слідчого експерименту, свідок надав показання про відомі йому обставини з прив`язкою їх до місця подій та показав місце розташування люку поруч із яким він бачив ОСОБА_12 .. Між тим місце розташування люку було встановлено за наслідками проведення огляду місця події. Ніяких відтворень дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробування під час проведення даного слідчого експерименту не проводилися. 
Також суд першої інстанції зазначив, що точне розташування іншого люку, у якому також повинно було відбутися від`єднання (відрізання) кабелю, не було встановлено під час проведення досудового розслідування та слідчого експерименту, оскільки замірювання не проводилися та відповідна схема за наслідками проведення слідчого експерименту не складалася, а свідок лише зазначив про приблизну відстань, на якому люк знаходився. 
Щодо показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та представника потерпілого, то місцевий суд зазначив, що вони не є доказами у доведення винуватості ОСОБА_8 у пред`явленому обвинувачені, оскільки вказані особи не були такими, які безпосередньо затримали ОСОБА_8 на місті вчинення злочину. 
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що частина з наданих стороною обвинувачення доказів у підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, є недопустимими, а інша - такими, що не є достатніми та переконливими доказами винуватості обвинуваченого у вчинені інкримінованих йому дій.
Матеріали справи свідчать, що місцевий суд, повно й усебічно розглянув обставини кримінального провадження, проаналізував докази, які перевірив і належним чином оцінив із точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, і дійшов правильного висновку про необхідність виправдання ОСОБА_12 .
На думку колегії суддів, вирок суду першої інстанції відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Доводи прокурора про безпідставне виправдання ОСОБА_8 , неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, незаконність вироку та упередженість місцевого суду при розгляді справи, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належним чином розглянув їх і визнав неспроможними.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи оскаржуваний вирок в межах, визначених ст. 404 КПК, у порядку, встановленому ст. 405 КПК, ретельно перевірив усі доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора, відповідно до вимог ст. 419 КПК дав на них вичерпні відповіді, в тому числі і тим, на які прокурор посилається при касаційному розгляді, зокрема щодо безпідставного виправдання ОСОБА_8 , та обґрунтовано відмовив у її задоволенні.
Так, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про те, що протоколи огляду місця події від 4, протокол огляду від 10 лютого 2021 року та висновок експерта № СЕ- 19/111-21/6723-ТР від 18 лютого 2021 року є недопустимими доказами в розумінні ст. 86 КПК, оскільки слідчі дії було проведено з порушенням вимог КПК, погодившись із необхідністю застосування у даному випадку доктрини «плодів отруєного дерева».
Суд касаційної інстанції звертає увагу, що отримання зразків для експертизи повинно здійснюватися з дотриманням таких вимог: забезпечення прав і свобод людини; одержання зразків належною особою у передбаченому порядку; забезпечення безсумнівності походження зразків від конкретного об`єкта, їх достовірності; правильне документування ходу і результатів слідчої дії.
Юридичною підставою для отримання зразків є постанова слідчого, прокурора (ч. З ст. 110 КПК), що здійснює досудове розслідування, в якій коротко описують обставини кримінального провадження, що зумовлюють необхідність одержання зразків, або ухвала слідчого судді, суду (ст. 164 КПК).
Після отримання зразків складається протокол, в якому обов`язково повинні бути зазначені такі відомості: який саме зразок вилучено (його точну назву, характеристику та кількість); у кого він отриманий (у підозрюваного, обвинуваченого, свідка чи потерпілого); в який матеріал або ємність він упакований (поміщений) і яким чином посвідчена його ідентичність; де він буде зберігатися; зауваження, які надійшли від учасників при проведенні цієї слідчої дії.
Разом з тим, в матеріалах кримінального провадження відсутня як постанова слідчого чи прокурора чи ухвала слідчого судді, так і протокол щодо отримання слідчим фрагментів кабелю для проведення відповідної експертизи, що в свою чергу також підтверджує недопустимість висновку експертизи № СЕ- 19/111- 21/6723-ТР. 
Суд апеляційної інстанції також зауважив, що в ході апеляційного розгляду встановлено, що ні у обвинувальному акті, ні у вироку суду не зазначається про дату вчинення інкримінованого ОСОБА_8 злочину, що вочевидь свідчить про неконкретність висунутого обвинувачення та неможливість визнання особи винуватим за таким обвинуваченням. 
Колегія суддів зазначила що суди першої та апеляційної інстанції не вправі самостійно встановлювати обставини, які не були встановлені органом досудового розслідування та не були зазначені в обвинувальному акті, а скасування вироку із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції з метою зміни обвинувачення виходить за межі апеляційної скарги та погіршуватиме становище обвинуваченого.
З такими висновками апеляційного суду погоджується і Верховний Суд та вважає, що відсутні підстави вважати зазначені висновки апеляційного суду сумнівними чи необґрунтованими. 
Доводи сторони обвинувачення про те, що суд апеляційної інстанції не дав відповідей на всі доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, є необґрунтованими. 
Так, вимоги до мотивування судових рішень засновані на положеннях ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції ЄСПЛ про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 цієї Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України»), у цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано. 
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд дав обґрунтовані відповіді на основні доводи, зазначені в апеляційній скарзі прокурора, навів переконливі аргументи на їх спростування, указав підстави, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою, та належним чином мотивував свою позицію.
Що стосується доводів сторони обвинувачення про те, що апеляційний суд дослідивши письмові докази, не надав їм власної оцінки, то вони є безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів кримінального провадження за результатами часткового дослідження доказів судом апеляційної інстанції не було встановлено будь-яких нових фактичних даних, які могли б поставити під сумнів правильність висновків суду першої інстанції.
Твердження прокурора про те, що в порушення вимог ст. 404 КПК апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про допит свідків, є необґрунтованими.
Так, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції неповністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується (ч. 3 ст. 404 КПК).
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд частково задовольнив клопотання сторони обвинувачення про дослідження доказів, дослідив письмові докази, в іншій частині відмовив, оскільки підстав, передбачених ст. 404 КПК, для повторного дослідження усіх доказів, а саме, допиту свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , стороною обвинувачення наведено не було й апеляційним судом не встановлено.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив цей суд, та положення закону, якими він керувався при постановленні рішення.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора та мотиви незгоди із оскаржуваним судовим рішенням не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанцій і не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти висновку, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів його законність.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскарженої ухвали і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, про що йдеться в касаційній скарзі прокурора, у кримінальному провадженні при його перегляді в порядку касаційної процедури не встановлено., а відтак касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Ухвалу Київського апеляційного суду від 4 листопада 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора-без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1  ОСОБА_2 ОСОБА_3