ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 травня 2026 р. 	Справа № 440/10952/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.01.2026 року (ухвалене суддею Костенко Г.В.) в справі № 440/10952/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області   
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, у якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №163750033831 від 05.06.2025 р. про перерахунок і призначення пенсії в частині зарахування стажу роботи в одинарному розмірі періоду праці з 20.02.2018 р. по 30.04.2025 р.; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області перерахувати і призначити до виплати позивачу пенсію, зарахувавши до стажу роботи в подвійному розмірі період оплати праці з 20.02.2018 р. по 30.04.2025 р.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29.01.2026 р. позов задоволено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" Закону України "Про пенсійне забезпечення", Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Відповідач вважає, що відсутні правові підстави для перерахунку пенсії позивачки із врахуванням стажу роботи з 20.02.2018 р. по 30.04.2025 р. в подвійному розмірі. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" отримує пенсії за віком з 13.03.2025 р. згідно з поданою заявою 27.05.2025 р.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №163750033831 від 05.06.2025 р. про перерахунок і призначення пенсії позивачці зарахований період з 20.02.2018 р. по 30.04.2025 р. в одинарному розмірі, в той час як це період повинен бути зарахований у подвійному розмірі.
Позивачка не погоджуючись із вказаним рішенням, звернулась до суду із цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірне рішення пенсійного органу є необґрунтованим та підлягає скасуванню, тому обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушених прав позивачки, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію, зарахувавши до загального страхового стажу період роботи із 20.02.2018 р. по 30.04.2025 р. на посаді сестри медичної палатної дитячого інфекційного відділення в подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення". 
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Спеціальними законами, які визначають принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, є Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-IV (в подальшому - Закон № 1058-IV) та Закон України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 р. № 1788-XII (в подальшому - Закон № 1788-XII).
Відповідно до ст. 8 Закону № 1058-IV, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи.
Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV, страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону №1058-IV).
Частиною 4 ст. 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до п. 3 ст. 40 Закону № 1058-IV, у разі якщо застрахована особа після призначення пенсії продовжувала працювати, то провадиться перерахунок пенсії з врахуванням страхового стажу після призначення пенсії.
Крім того, за правилами пункту 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» цього Закону до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Згідно з ст. 60 Закону № 1788-XII, робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Статтею 62 Закону № 1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 р. № 637 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (в подальшому - Порядок № 637).
Згідно з п. 1 Порядку № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до п. 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Міністерством праці та соціальної політики України та Міністерством фінансів України.
Судовим розглядом встановлено, що зі змісту трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 23.08.1983, довідки КП "3-Я міська клінічна лікарня Полтавської міської ради" від 02.05.2025 р. № 900/01.4, довідки КП "1-А міська клінічна лікарня Полтавської міської ради" від 26.05.2025 р. №366, довідки КП "Дитяча міська клінічна лікарня Полтавської міської ради" від 07.05.2025 р. №01-11/776, архівної довідки КП "1-А міська клінічна лікарня Полтавської міської ради" від 26.05.2025 р. №364 вбачається, що позивачка з 20.02.2018 р. по 30.04.2025 р. працювала на різних посадах медичних закладів.
Так відповідно до довідки КП "3-Я міська клінічна лікарня Полтавської міської ради" від 02.05.2025 р. № 900/01.4 зазначено період роботи позивачки у цьому закладі на посаді сестри медичної травматологічного кабінету хірургічного відділення з 15.04.2008 р. по 30.04.2008 р. та зміну назви закладу після реорганізації; згідно довідки КП "Дитяча міська клінічна лікарня Полтавської міської ради" від 07.05.2025 р. №01-11/776 зазначено періоди роботи позивачки на посаді сестри медичної ортопедичного кабінету ДВП №3 з 01.10.2014 р. по 15.12.2017 р., згідно архівної довідки КП "1-А міська клінічна лікарня Полтавської міської ради" від 26.05.2025 р. №364 зазначено періоди роботи позивачки на різних посадах цього медичного закладу, починаючи від 16.02.1989 р., коли була прийнята на посаду санітарки дитячого поліклінічного відділення №1 КП "1-А міська клінічна лікарня Полтавської міської ради".
Зі змісту довідки від КП "1-А міська клінічна лікарня Полтавської міської ради" від 26.05.2025 р. №366 вбачається, що позивачка працювала на посаді, що передбачає пільгове обчислення страхового стажу при призначенні пенсії у подвійному розмірі, а саме : "працювала повний робочий день в 1-й міській клінічній лікарні м. Полтави і за період з 20.02.2018 р. - наказ №26 від 19.02.2018 р. по теперішній час (станом на 26.05.2025 р.) на посаді сестри медичної палатної дитячого інфекційного відділення виконує безпосереднє обслуговування хворих у дитячому інфекційному відділенні, до інших робіт не долучається, за професією, посадою сестра медична палатна дитячого інфекційного відділення, що передбачена Списком №2 розділ XXIV "Установи охорони здоров`я і соціального забезпечення" підрозділ 22600000 п.п. 2260000а (у туберкульозних та інфекційних установах, відділеннях, кабінетах: середній медичний персонал) код КП 3231 підстава постанова Кабінету Міністрів України №162 від 11.03.1994 р. та працювала повний робочий день за період: з 20.02.2018 р. по теперішній час (на 26.05.2025 р.)". Даною Довідкою підтверджено, що спеціальний стаж на роботах з шкідливими умовами праці складає 7 років 3 місяці 7 днів, встановленого на підставі атестації робочих місць із шкідливими умовами пращ: наказ №156 від 12.03.2014 р., наказ № 155 від 06.03.2019 р., №56-аг від 01.03.2024 р.
Суд апеляційної інстанції вважає, що довідкою КП "1-А міська клінічна лікарня Полтавської міської ради" від 26.05.2025 р. №366 підтверджено, що Комунальне підприємство "1-А міська клінічна лікарня Полтавської міської ради" та посада сестри медичної палатної дитячого інфекційного відділення передбачені Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту, посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 р. № 909 з внесеними змінами дає ОСОБА_1 право виходу на пенсію за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", робота в дитячому інфекційному відділенні зараховується до стажу в подвійному розмірі на підставі Закону України «Про внесення змін до ст. 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 10.07.2003 р. №1110-ІV час роботи зараховувати у подвійному розмірі.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" від 06.04.2000 р., інфекційні хвороби - це розлади здоров`я людей, що викликаються живими збудниками (вірусами, бактеріями, рикетсіями, найпростішими, грибками, гельмінтами, кліщами, іншими патогенними паразитами), продуктами їх життєдіяльності (токсинами), патогенними білками (пріонами), передаються від заражених осіб здоровим і схильні до масового поширення.
Згідно з ст. 7 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", лікування хворих на інфекційні хвороби може проводитися в акредитованих у встановленому законодавством порядку державних і комунальних спеціалізованих закладах (відділеннях) охорони здоров`я та клініках наукових установ, а також в акредитованих закладах охорони здоров`я, заснованих у встановленому законодавством порядку на приватній формі власності. Лікуванням хворих на інфекційні хвороби можуть займатися особи, які мають, медичну освіту та відповідають кваліфікаційним вимогам, установленим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, у тому числі особи, які в установленому порядку займаються медичною практикою.
Також, згідно статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та в силу приписів пункту 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» період роботи у інфекційному закладі охорони здоров`я підлягає зарахуванню до стажу роботи на пільгових умовах у подвійному розмірі.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 20.04.2022 р. в справі № 214/3705/17, від 27.04.2023 р. в справі № 160/14078/22, від 11.02.2025 р. в справі № 420/8637/24, у яких суд дійшов висновку про зобов`язання пенсійного органу зарахувати до страхового стажу в подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи позивачів в інфекційних закладах після 01.01.2004 р., тобто після дати набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Разом з тим, у постанові від 03.11.2021 р. в справі № 360/3611/20, Велика Палата Верховного Суду, визначаючи співвідношення між Законом № 1058-IV та Закону № 1788-ХІІ вказала, що Конституція України не передбачає можливості надання певному закону вищої юридичної сили щодо інших законів, або можливості передбачити законом заборону законодавцю приймати інші закони, що регулюють однопредметні відносини. Крім того, Закон № 1788-ХІІ був прийнятий раніше за Закон № 1058-IV.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якби законодавець мав намір обмежити сферу застосування Закону України «Про пенсійне забезпечення», то він мав би виключити із Закону України «Про пенсійне забезпечення» усі інші положення, чого зроблено не було.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що передбачене ст. 60 Закону №1788-ХІІ право на зарахування роботи у інфекційних закладах охорони здоров`я до стажу у подвійному розмірі не втратило чинності після 01.01.2004 р. та не обмежується лише періодами роботи до набрання чинності Законом №1058-IV, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що робота позивачки у період з 20.02.2018 р. по 30.04.2025 р. дає їй право на перерахунок пенсії із зарахуванням стажу роботи у подвійному розмірі.
Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №163750033831 від 05.06.2025 р. про перерахунок і призначення пенсії в частині зарахування стажу роботи в одинарному розмірі періоду праці з 20.02.2018 р. по 30.04.2025 р. та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію, зарахувавши до загального страхового стажу період роботи із 20.02.2018 р. по 30.04.2025 р. на посаді сестри медичної палатної дитячого інфекційного відділення в подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.01.2026 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.01.2026 в справі № 440/10952/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	Л.В. Любчич   О.А. Спаскін