ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 619/1064/25
Номер провадження 22-ц/818/289/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б., 
за участю:
секретаря судового засідання Візіра О.В.,
позивача ОСОБА_1 , 
представника позивача адвоката Агаєвої С. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 травня 2025 року в складі судді Овсяннікова В.С. по справі № 619/1064/25 за позовом ОСОБА_1 до Дергачівської міської військової адміністрації Харківського району Харківської області про визнання права власності на 1/2 частини домоволодіння у порядку набувальної давності, -
В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Дергачівської міської військової адміністрації Харківського району Харківської області про визнання права власності на 1/2 частини домоволодіння у порядку набувальної давності.
Позовна заява мотивована тим, що вона є власником 1/2 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке вона отримала у спадщину після смерті своєї баби - ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її чоловіка - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно зі свідоцтвами про право на спадщину за законом від 01 вересня 2023 року № 990 та від 19 березня 2024 року № 445.
Вказала, що цей будинок було збудовано її бабою та дідом ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у період часу з 1975 року по 1982 рік. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано 01 квітня 1987 року.
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 28 жовтня 1991 року у справі про поділ майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину цього житлового будинку.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер. За життя він не оформив свого права власності на належну йому 1/2 частину вищевказаного домоволодіння після розлучення з дружиною.
Внаслідок цього з 1987 року по 2018 рік будинок перебував у повному володінні її баби ОСОБА_2 , яка одноособово утримувала будинок, проводила його покращення, поточні ремонти та поліпшення, проектувала забудови, проводила водо- та газопостачання. З 2005 по 2015 рік її баба здійснювала добудови у домоволодінні: літній душ, сарай, колодязь вбиральня, навіс.
Вказала, що вона є єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_2 , з 2009 року по лютий 2022 року також проживала у спірному будинку, утримуючи його разом зі своєю бабою, і вважала, що дане домоволодіння повністю належить ОСОБА_2 , оскільки все життя вони вдвох володіли будинком, підтримували його у належному стані, здійснювали покращення та ремонти. 
Лише після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона дізналась про те, що її бабі належала тільки 1/2 частина будинку, в якому вони з нею проживали, а право власності на іншу частину не було ніким оформлене.
Вважає, що право власності на іншу 1/2 частину будинку має бути визнане за нею в порядку набувальної давності, оскільки вона вважала, що увесь будинок належав її померлій бабі, не здогадуючись про те, що відповідна частина може належати комусь іншому, безперервно, відкрито та добросовісно володіла вищевказаним будинком більше 10 років.
Просила визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 , в порядку набувальної давності.
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 21 травня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачка не є добросовісним набувачем, оскільки не могла не знати, що будинок побудований, зокрема, її дідом, її баба ОСОБА_2 достеменно знала, що їй належить лише 1/2 частка будинку, а сама позивачка володіє будинком менше 10 років.
На вказане рішення суду 09 червня 2025 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Агаєву С.М. подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду – скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що вона з народження безперервно проживала у спірному будинку, фактично разом зі своєю бабою безперешкодно та відкрито володіла всім домоволодінням, утримувала його і підтримувала належний стан, не знаючи про відсутність у неї підстав для набуття іншої частини будинку. ОСОБА_4 до дня смерті не вжив заходів щодо оформлення своєї частки у праві власності, відчуження чи витребування такого майна, не дбав про нього і не проживав у ньому, а після його смерті ніхто не заявляв своїх прав на його майно. Вона заволоділа 1/2 частиною будинку не за волею його власника, вважаючи, що весь будинок належав її бабі, безперервно, відкрито та добросовісно володіла ним понад 10 років, зареєстрована і проживала у будинку з народження, тому її вимоги є обґрунтованими. 
20 жовтня 2025 року через систему «Електронний суд» від Дергачівської міської військової адміністрації Харківського району Харківської області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила залишити її без задоволення, а рішення суду – без змін. Вказала, що ОСОБА_1 не могла не знати, що будинок побудований в тому числі її дідом, та власником його вона стала лише у 2023 році. 
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Агаєву С. М., які підтримали апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є онукою ОСОБА_2 .
Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 – бабою та дідом позивачки, було розірвано 01 квітня 1987 року (а.с. 8).
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 28 жовтня 1991 року у справі про поділ майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9).
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер (а.с. 10).
ОСОБА_1 є власником 1/2 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке вона отримала у спадщину після смерті своєї баби - ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11), та її чоловіка - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 12), згідно зі свідоцтвами про право на спадщину за законом від 01 вересня 2023 року №990 та від 19 березня 2024 року №445 (а.с. 13-16).
ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 25 січня 2009 року (а.с. 7 зворот).
За вказаною адресою особовий рахунок АТ «Харківобленерго» відкрито на ім`я ОСОБА_2 , із ОСОБА_4 договірні відносини відсутні, що підтверджується листом АТ «Харківобленерго» від 18 квітня 2025 року (а.с. 60). Крім того, за замовленням ОСОБА_2 було газифіковано будинок (а.с. 17).
Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою позивачки, проживає в селі з 1989 року. Позивачка проживала в будинку АДРЕСА_1 до 29 квітня 2022 року. У 2023 році будинок згорів.
Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що він є сусідом позивачки. Вказав, що позивачка як мінімум з 2012 року проживала в будинку АДРЕСА_1 . До 2018 року там проживали також її баба з чоловіком, які померли у 2018 році. З 2018 року позивачка зі своїм чоловіком там продовжили проживати та утримували будинок.
Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що позивачка – її невістка. Вказала, що позивачка все життя, безперервно проживала в будинку АДРЕСА_1 . В 2022 році будинок було пошкоджено під час обстрілу.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з частинами першою та четвертою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.
Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. 
Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. 
Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи, зокрема держава, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може набути право власності на нього, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
За набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18, а також у постановах Верховного Суду від 10 січня 2023 року у справі № 462/1720/21, від 16 квітня 2025 року у справі № 461/5075/23.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із того, що позивачкою не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, що є необхідними для набуття права власності за набувальною давністю.
Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.
У постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21, від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20, від 21 лютого 2024 року у справі № 756/6953/2017, від 04 квітня 2024 року у справі № 404/4939/22, від 29 травня 2025 року у справі № 127/38548/23, Верховний Суд зазначив, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника, і завжди знала, хто є власником.
Тобто володіння могло б вважатись добросовісним, якби ОСОБА_1 при заволодінні всім будинком не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності.
Однак ОСОБА_1 у позовній заяві сама зазначила, що будинок побудований її бабою ОСОБА_2 та дідом ОСОБА_4 , тобто їй було відомо про те, що будинок був їх спільним майном, а також надала копію рішення суду, яким за ОСОБА_2 визнано право власності на частину будинку. Отже, як ОСОБА_2 , так і позивачка були обізнані про те, що право власності на іншу частину будинку належить ОСОБА_4 , тому не можна вважати володіння спірним майном добросовісним у розумінні статті 344 ЦПК України.
Смерть ОСОБА_4 та відсутність спадкоємців, які б заявили свої права на спадщину, не давали ОСОБА_2 та у подальшому ОСОБА_1 підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Сам лише факт користування спірним приміщенням не дає підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності на нього на підставі статті 344 ЦК України.
Доводи ОСОБА_1 щодо того, що вона з народження безперервно проживала у спірному будинку, фактично разом зі своєю бабою безперешкодно та відкрито володіла всім домоволодінням, утримувала його і підтримувала належний стан, висновків суду не спростовують, адже самі по собі тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання спірного нерухомого майна не є безумовними підставами для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України.
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 29 червня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина