Окрема думка
судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
Крат В. І., 

22 червня 2026 року
м. Київ 

справа № 758/17900/21
провадження № 61-15754сво24

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду: головуючий - Крат В. І.(суддя-доповідач), судді: Грушицький А. І., Зайцев А. Ю., Луспеник Д. Д., Синельников Є. В., Фаловська І. М., Червинська М. Є., повернув справу № 758/17900/21 на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Об`єднаної палата вказала, що:
«[…] вирішення питання про правовий режим об`єкта, який купується в шлюбі при продажу в той же самий день особистого майна, лежить у площині оцінки доказів, які підтверджують обставини продажу та купівлі відповідних об`єктів. Саме суди першої та апеляційної інстанції надають оцінку відповідним доказам, за результатами якої роблять висновок про правовий режим об`єкта, придбаного у шлюбі, після продажу в той же самий день особистого майна. При цьому Верховний Суд не може вирішувати питання про перевагу одних доказів над іншими. […] З урахуванням наведеного, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що справа підлягає поверненню на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду».

Не можу погодитися із цією ухвалою Об`єднаної палата з таких мотивів.

1. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

2. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

2.1. Тлумачення частини другої статті 403 ЦПК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що єдиною передбаченою законом умовою реалізації права колегії суддів є доходження судом висновку про необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

3. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року).

3.1. Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

4. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2026 року справу № 758/17900/21 передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

4.1. Ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2026 року мотивована тим, що:
«[…] в практиці касаційного суду сформувалося кілька підходів стосовно того який правовий режим матиме об`єкт, який купується в шлюбі при продажу в той же самий день особистого майна:
І. відчуження особистого майна одним із подружжя під час шлюбу за готівкові кошти і купівля в той же день іншого спірного об`єкта свідчить про те, що саме отримані особисті готівкові кошти були витрачені на придбання спірного об`єкта та підтверджує виникнення особистої приватної власності. Наприклад:
(1) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року в справі № 534/1728/20 (провадження № 61-5554св22) вказано, що:
«звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що спірна квартира АДРЕСА_2 є її особистою власністю, оскільки хоч і придбана у період перебування в шлюбі з ОСОБА_2, проте за її особисті кошти, отримані нею від продажу ј частки квартири АДРЕСА_4, що належала їй на праві особистої приватної власності.
Суд першої інстанції встановив, що грошові зобов`язання за договором придбання квартири АДРЕСА_2 (спірна квартира) від 20 липня 2018 року ОСОБА_1 виконані за рахунок коштів, які були нею отримані того ж дня внаслідок продажу ј частки квартири АДРЕСА_4 (договір купівлі-продажу від 20 липня 2018 року), що належала їй на праві приватної власності, а тому спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_1. За таких обставин суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 в частині визнання за ним права власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_2. Натомість апеляційний суд безпідставно вдався до переоцінки доказів та скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції у вказаній частині»;
(2) у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) зазначено:
«судами попередніх інстанцій встановлено, що з 08 вересня 1988 року по 19 вересня 2017 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу та копією рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 вересня 2017 року про розірвання шлюбу. Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 11 березня 1997 року № НОМЕР_1 квартира АДРЕСА_1 , приватизована ОСОБА_4 та членами її сім`ї ОСОБА_3, ОСОБА_1. У результаті приватизації ОСОБА_1 належала на праві власності 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . 17 березня 2003 року ОСОБА_4, яка діяла від імені ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 уклали договір міни, відповідно до умов якого ОСОБА_1 обмінює належну йому на праві приватної власності 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 на належну ОСОБА_3 на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 . Обмін 1/3 частини квартири на квартиру сторони здійснюють без доплати. Даний договір посвідчений державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори Сопільняк А. О. Відповідно до договору купівлі - продажу від 24 червня 2003 року ОСОБА_4 (мати), яка діяла від імені ОСОБА_1 , продає ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2. Продаж квартири вчиняється за 29 150,00 грн. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н. В. В цей же день, 24 червня 2003 року, між ОСОБА_6 , який діє від імені ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 , яка діє від імені ОСОБА_1 , укладено договір купівлі - продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_3. Продаж квартири вчинено за 28 300,00 грн. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н. В. В результаті досліджених у справі доказів апеляційним судом зроблено висновок, що в результаті продажу квартири АДРЕСА_2, виручена сума коштів в розмірі 29 150,00 грн була достатньою для придбання квартири АДРЕСА_3, за 28 300,00 грн … Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму статті 22 КпШС України або статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Вирішуючи спір, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що спірна квартира була набута у власність позивачем до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, в результаті відповідних правочинів приватизації, міни, купівлі-продажу належної йому нерухомості, за рахунок належних йому особистих коштів, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін, тому ОСОБА_1 є її єдиним власником. Суд першої інстанції при розгляді справи повинен був врахувати джерело походження коштів, за рахунок яких було придбано квартиру АДРЕСА_3, що є предметом спору, навіть за умови придбання її під час перебування з ОСОБА_9 в шлюбі, на що правильно звернув увагу суд апеляційної інстанції».
(3) у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 761/23429/16-ц (провадження № 61-22228св18) зазначено, що:
«якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі статті 25 КпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (стаття 28 КпШС України).
Установивши, що ОСОБА_2 до одруження з ОСОБА_1 у рівних частках з неповнолітнім сином - ОСОБА_3 належало 58/100 часток у праві власності на квартиру АДРЕСА_2, вартість відчуження яких повністю покривала вартість придбаної за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, які були укладені в один і той же день, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що придбання спірної квартири було здійснено за кошти отримані від продажу належної співвідповідачам частки у нерухомому майні, а відтак обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання належної ОСОБА_2 на праві власності 1/2 частки у вказаному майні спільною сумісною власністю подружжя.
(4) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року в справі № №619/186/15-ц (провадження № 61 -19397св18) зазначено, що:
«звертаючись до суду з зустрічним позовом, позивач ОСОБА_7 вказувала на те, що спірна квартира придбана за кошти, отримані нею від продажу квартири АДРЕСА_2 , що належала їй на праві приватної власності ще до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1. Судами було встановлено, згідно копії нотаріально посвідченого договору договору купівлі-продажу від 12 листопада 2003 року вбачається, що квартира АДРЕСА_2, яка належала на праві приватної власності ОСОБА_7 ще до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1. Вказана квартира була продана останньою за ціною 9888 гривень. В цей же день 12 листопада 2003 року за нотаріально посвідченим договором на ім`я ОСОБА_7 була куплена трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , вартість квартири складала 12 738 грн. (п.3 договору). Сукупний заробіток подружжя був недостатнім для придбання квартири АДРЕСА_1 за 12 738 грн., але достатнім для оплати різниці між проданою ОСОБА_7 квартирою, яка належала їй особисто та була придбана до шлюбу з ОСОБА_1, та спірною квартирою, придбаною нею за час шлюбу.
Аналізуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що належні ОСОБА_7 від продажу двокімнатної квартири грошові кошти були витрачені на придбання спірної квартири, тому встановивши, що спірна квартира придбана в тому числі за особисті кошти, які отримані ОСОБА_7 від продажу власного нерухомого майна, що підтверджується матеріалами справи, тобто в день придбання оспорюваної нерухомості, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зміни часток у спірній квартирі»;
ІІ. відчуження особистого майна одним із подружжя під час шлюбу за готівкові кошти і купівля в той же день іншого спірного об`єкта не може свідчити про те, що саме отримані особисті готівкові кошти були витрачені на придбання спірного об`єкта та не підтверджує виникнення особистої приватної власності. Наприклад:
(1) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 754/2265/17 (провадження № 61-27989св18) вказано, що:
«скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірна квартира була придбана ОСОБА_3 та ОСОБА_2 частково за кошти ОСОБА_3, які були отримані від реалізації його частки квартири АДРЕСА_3, а тому після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно, зокрема 330/400 часток (260/400 часток, що відповідно до КпШС України є особистою приватною власністю ОСОБА_3 , + 70/400 часток, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ) спірної квартири, яка увійшла у спадкову масу та підлягає поділу в рівних частках між спадкоємцями - ОСОБА_1 (син) та ОСОБА_2 (дружина), тобто по 165/400 часток кожному. Однак з такими висновками суду апеляційної інстанції колегія суддів не погоджується. Як встановлено судами, та вбачається з матеріалів справи спірна квартира була придбана за договором купівлі-продажу від 02 червня 1995 року № 1/3355-3200, тобто за час шлюбу ОСОБА_3 та відповідача у справі ОСОБА_2 . Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме від продажу частки квартири яка належала його батькові від приватизації були потрачені ним на придбання спірної квартири. Факт, що частка квартири по АДРЕСА_4 була відчужена і спірна АДРЕСА_5 АДРЕСА_6 була придбана в один і той же день не може свідчити про те, що кошти від продажу частки квартири по АДРЕСА_4 були витрачені для придбання спірної квартири АДРЕСА_7 АДРЕСА_6 і не може бути безумовною підставою для визнання особистої приватної власності на спірну квартиру»;
(2) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2025 року у справі № 686/10668/23 (провадження № 61-4189св24) вказано, що: 
«ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 1998 року, який розірвано рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 лютого 2023 року (справа № 686/1211/23). 23 серпня 2006 року між ОСОБА_4 (продавець) і ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Купівля-продаж здійснено за 151 500,00 грн. Договір укладено за згодою подружжя. Договір не містить застережень щодо статусу квартири як особистого майна, придбаного за особисті кошти ОСОБА_1. Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 23 серпня 2006 року ОСОБА_1 відчужив ОСОБА_5 земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , за 172 000,00 грн. Вказану земельну ділянку отримано позивачем в дар 02 вересня 1998 року від ОСОБА_6 … Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про те, що не спростованою ОСОБА_1 є презумпція спільності права власності подружжя на спірну квартиру, яка набута сторонами в період шлюбу, а тому квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісної власністю подружжя, оскільки придбано її за час перебування сторін у шлюбі і за згодою іншого з подружжя, а отже, спірне майно підлягає поділу. 
Заявник не надав до суду достатніх та допустимих доказів того, що на придбання спірної квартири використані саме кошти, отримані від продажу його особистого майна, земельної ділянки, а сама послідовність вчинення цих угод в один день і в одному місці не є достатнім доказом придбання квартири за кошти, отримані ОСОБА_1 від продажу його земельної ділянки»;
ІІІ. відчуження особистого майна одним із подружжя під час шлюбу за готівкові кошти і купівля в той же день іншого спірного об`єкта за наявності згоди іншого з подружжя на придбання спірного об`єкта за спільні кошти, підтверджує виникнення спільної сумісної власності на спірний об`єкт. Наприклад: 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2023 року в справі № 357/9482/21 (провадження № 61-12596св22) зазначено, що:
«при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що набута під час шлюбу квартира АДРЕСА_4 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - його і ОСОБА_2 , а тому підлягає поділу у рівних частках. Натомість ОСОБА_2 заперечувала проти визнання цієї квартири спільною сумісною власністю подружжя та в зустрічному позові наполягала на тому, що спірне житло набуте нею 04 жовтня 2013 року за рахунок коштів, отриманих від продажу нею іншої квартири, яка належала їй на праві особистої приватної власності, за договором купівлі-продажу від 04 жовтня 2013 року, що свідчить про те, що куплена нею квартира є об`єктом її особистої приватної власності і не підлягає поділу між подружжям.
Суди встановили, що ОСОБА_2 була власником квартири АДРЕСА_5 на підставі договору дарування від 25 червня 2001 року, яку 04 жовтня 2013 року вона продала за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 (договір посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Вигівською О. С., зареєстрований в реєсті за № 2-4469). Продаж вчинений за 149 540,00 грн (т. 1, а. с. 42). 04 жовтня 2013 року державний нотаріус Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Вигівська О. С. засвідчила справжність підпису ОСОБА_1 на заяві про надання згоди на укладення договору про купівлю його дружиною ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_4 . У цій заяві ОСОБА_1 вказав, що: гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є їхньою спільною сумісною власністю; придбана квартира також буде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається ними під час шлюбу; договір укладається його дружиною в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили. Заява зареєстрована в реєстрі за № 2-4472 (т. 1, а. с. 113). Того ж дня, 04 жовтня 2013 року, ОСОБА_4 і ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу квартири, згідно з умовами якого остання купила квартиру АДРЕСА_4 за 149 070,00 грн. У цьому договорі вказано, що ОСОБА_2 діє за згодою чоловіка ОСОБА_1 згідно з заявою, справжність підпису на якій засвідчено Другою Білоцерківської міською держконторою 04 жовтня 2013 року, зареєстрованою у реєстрі за № 2-4472. Договір посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Вигівською О. С., зареєстрований в реєсті за № 2-4473 (т. 1, а. с. 41).
Установивши, що спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 04 жовтня 2013 року, укладеним між ОСОБА_4 і ОСОБА_2, яка діяла за згодою чоловіка, викладеною у вищевказаній заяві про надання згоди на купівлю квартири від 04 жовтня 2013 року, в якій прямо зазначено про набуття (купівлю) спірної квартири за спільні кошти подружжя, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що презумпція спільного сумісного майна не спростована, що є підставою для задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову».
Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)).
Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21)).
Касаційний суд вже звертав увагу, що автономія волі та приватний інтерес є «підвалинами» сучасного приватного права. Завдання приватного права полягає у «напрацюванні» таких правил, які максимальною мірою забезпечують автономію волі та реалізацію приватного інтересу кожної особи, без порушення прав і інтересів інших осіб (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року в справі № 601/1396/21 (провадження № 61-6001св23)). […]
Тому касаційний суд вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2025 року у справі № 686/10668/23 (провадження № 61-4189св24), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 754/2265/17 (провадження № 61-27989св18), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року в справі № №619/186/15-ц (провадження № 61 -19397св18), у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 761/23429/16-ц (провадження № 61-22228св18), у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року в справі № 534/1728/20 (провадження № 61-5554св22) та зробити висновок про те, що: 
«відчуження особистого майна одним із подружжя під час шлюбу за готівкові кошти і купівля в той же день іншого спірного об`єкта свідчить про те, що саме отримані особисті готівкові кошти були витрачені на придбання спірного об`єкта та підтверджує виникнення особистої приватної власності за відсутності згоди іншого з подружжя на придбання спірного об`єкту за спільні кошти.
Відчуження особистого майна одним із подружжя під час шлюбу і купівля в той же день іншого спірного об`єкта за наявності згоди іншого з подружжя на придбання спірного об`єкта за спільні кошти підтверджує виникнення спільної сумісної власності на спірний об`єкт».

5. Європейський суд з прав людини зауважив, що: «у своїй заяві про перегляд заявник навів приклади судових рішень вищих інстанцій, які, на його думку, містили протилежний висновок щодо того ж самого правового питання, а тому вимагали розгляду Верховним Судом з метою усунення ймовірної розбіжності у правозастосуванні. Вбачається, що згадані ним два попередні рішення стосувалися тих самих правових питань, що порушувалися в його справі, або, принаймні, були дуже схожими на них, і в них навіть фігурувала та сама сторона - Залізниця (див. пункт 6 вище). У відповідь на це, своєю ухвалою від 1 березня 2018 року Верховний Суд відмовив у розгляді заяви заявника, зазначивши, що рішення, на які він посилався, не можуть слугувати «зразками для порівняння» для встановлення неоднакового застосування норм права. Він зробив це досить побіжно, не надавши жодних розгорнутих пояснень (див. пункт 7 вище), хоча навіть із того, як сам Верховний Суд виклав обставини справи заявника та попередніх справ, на які той спирався, було видно їхню велику подібність, і навіть у людини без юридичної освіти могли б виникнути обґрунтовані питання з цього приводу. З огляду на ці обставини Суд не може дійти іншого висновку, ніж той, що така ситуація вимагала надання детального обґрунтування (SAMANYUK v. UKRAINE, № 65686/17, § 28, 29, ЄСПЛ, від 18 червня 2026 року).

5.1. «Ми рухаємось в напрямку того, щоб касаційний суд не був джерелом невизначеності судової практики і судові рішення касаційного суду були, розумно передбачуваними. Навіщо потрібна розумна передбачуваність судових рішень? Очевидно, що особа, чи фізична чи юридична, має можливість прогнозувати як буде вирішено її спір. Це одне з основних завдань, яке дозволяє зробити вирішення спору прогнозованим» (див. ОСОБА_1 . Принцип юридичної визначеності в практиці Верховного Суду // Слово Національної школи суддів України. - 2021. - № 5 (спеціальний випуск). - С. 66 - 77.).

Касаційний суд акцентує, що вказані приклади судової практики Касаційного цивільного суду підтверджують наявність по суті двох взаємовиключних підходів до тлумачення та застосування норм глави 17 та 66 ЦК України. Навряд чи таке застосування та тлумачення норм глави 17 та 66 ЦК України дозволяє зробити вирішення справи прогнозованим.

5.2. Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

6. У справі, що переглядалася:
ключовим питанням яке постало перед Об`єднаної палатою було про правовий режим об`єкта, який купується в шлюбі за готівкові кошти при продажу в той же самий день особистого майна за готівкові кошти;
колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду обґрунтовано звернула увагу, що в практиці касаційного суду сформувалося три підходи щодо того ж самого правового питання, який правовий режим матиме об`єкт, який купується в шлюбі за готівкові кошти при продажу за готівкові кошти в той же самий день особистого майна: (1) відчуження особистого майна одним із подружжя під час шлюбу за готівкові кошти і купівля в той же день іншого спірного об`єкта свідчить про те, що саме отримані особисті готівкові кошти були витрачені на придбання спірного об`єкта та підтверджує виникнення особистої приватної власності; (2) відчуження особистого майна одним із подружжя під час шлюбу за готівкові кошти і купівля в той же день іншого спірного об`єкта не може свідчити про те, що саме отримані особисті готівкові кошти були витрачені на придбання спірного об`єкта та не підтверджує виникнення особистої приватної власності; (3) відчуження особистого майна одним із подружжя під час шлюбу за готівкові кошти і купівля в той же день іншого спірного об`єкта за наявності згоди іншого з подружжя на придбання спірного об`єкта за спільні кошти, підтверджує виникнення спільної сумісної власності на спірний об`єкт. Навряд чи таке застосування та тлумачення норм дозволяє зробити вирішення справи прогнозованим, а навпаки призводить до невизначеності судової практики;
у всіх справах, на висновки, у яких при передачі справи на розгляд Об`єднаної палати, послалася колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, мали місце такі обставини: продаж особистого майна одним із подружжя за готівкові кошти та купівля одним із подружжя іншого майна за готівкові кошти в той самий день;
справи містили протилежні висновки щодо того ж самого правового питання, який правовий режим матиме об`єкт, який купується в шлюбі за готівкові кошти при продажу в той же самий день особистого майна. І очевидно, що це питання не про оцінку доказів, а про те, який правовий режим буде в такого майна (спільна сумісна чи особиста власність).

7. З урахуванням вказівки про наявність підстав для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2025 року у справі № 686/10668/23 (провадження № 61-4189св24), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 754/2265/17 (провадження № 61-27989св18), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року в справі № №619/186/15-ц (провадження № 61 -19397св18), у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 761/23429/16-ц (провадження № 61-22228св18), у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року в справі № 534/1728/20 (провадження № 61-5554св22), та подібності відносин у вказаних справах та в справі № 758/17900/21 в Об`єднаної палати були відсутні підстави для повернення справи № 758/17900/21.

Суддя В. І. Крат